Author: Miloš
Last saved by: FFUK
Company: Hewlett-Packard Company

Paradoxní tělo

Víme, že se tanečník rozvíjí do zvláštního prostoru odlišného od objektivního prostoru. Tanečník se nepohybuje v prostoru, prostor je jeho pohybem vymezován, tvořen.
Příliš se to neliší od toho, co nastává v divadle, nebo na jiných pódiích. Také herec transformuje scénický prostor; gymnasta rozšiřuje prostor, který obklopuje jeho tělo, splétá se s bradly, s koberci, nebo jednoduše vstupuje s podlahou do vztahu tak intimního spolčení, jaké udržuje se svým tělem. Stejným způsobem jako jsou zenový lučištník a jeho cíl jedním a tímtéž. Ve všech těchto případech se vynořuje nový prostor. Nazveme ho prostor těla.
Je to prostor v řadě ohledů paradoxní. Ač odlišný od objektivního prostoru, neodděluje se od něj. Naopak, do objektivního prostoru se vkládá tak úplně, že už ho není možné od něj odlišit. Není snad scéna, kterou tanečník transfiguruje, objektivním prostorem? Do této scény jsou nicméně vloženy afekty a nové síly; předměty, které se v ní nacházejí, získávají díky vztahu k tělům tanečníků rozmanité emocionální hodnoty atd.
	Ačkoli neviditelné, získávají prostor a vzduch různorodé textury. Stávají se hutnými, nebo jemnými, osvěžujícími, nebo nedýchatelnými. Jakoby pokrývaly věci slupkou podobnou kůži. Prostor těla je kůže šířící se do prostoru, kůže stávající se prostorem. Odtud plyne mimořádná blízkost věcí a těla. (28_2_2019)
	Můžeme provést následující pokus. Ponořme se úplně nazí do hluboké vany, nad vodou nechme jen hlavu a na povrch vody položme blízko k našim nohám pavouka. Jeho dotek ucítíme po celé naší kůži. Voda vytvořila prostor těla vymezený kůží-membránou vody ve vaně. Můžeme z toho odvodit dva důsledky související s vlastnostmi prostoru těla: rozšiřuje hranice těla za jeho viditelné obrysy, ve srovnání s obvyklou taktilitou kůže je to prostor intenzifikovaný. 
	Prostor těla není vytvářen jen gymnasty nebo umělci, kteří používají své tělo. Je to velice obecná, všudypřítomná skutečnost, která se rodí v okamžiku afektivního zapojení těla.
	Podobá se „teritoriu“, o kterém uvažují etologové. Ve skutečnosti je prvotní, přirozenou protézou těla. Tělo si samo uděluje prodloužení v prostoru, a to takovým způsobem, že se utváří nové tělo, virtuální tělo, ale připravené se aktualizovat a umožnit gestům, aby se aktualizovala v něm. (14. 3. 2019) Uvažujme o jednoduché skutečnosti, kterou je řízení automobilu: jestliže můžeme projet mezi dvěma zdmi, aniž bychom se jich dotkli, nebo zahnout doleva, aniž bychom zavadili o chodník, je to tím, že se naše tělo snoubí s prostorem a obrysem vozu. Vzdálenosti odhadujeme jako by se týkaly našeho těla (je to mé tělo, které v přední části vozu riskuje, že se dotkne chodníku). V podstatě jakýkoli nástroj a přesná manipulace s ním předpokládá prostor těla.

Ironie osudu technologie: nejenom, že se technologické univerzum zakládá na paradoxní či „magické“ vlastnosti, díky které může tělo vymezovat svůj vlastní prostor, ale zároveň v této vlastnosti nachází i své hranice. A to proto, že přesně to, co prostor těla umožňuje – tedy bezprostřední znalost prostoru bez nutnosti uchylovat se k výpočtu –, znamená ve vztahu k umělé inteligenci pravděpodobně nepřekročitelnou hranici. Dreyfus

Zvláštnost tanečníka spočívá v tom, že k utvoření příslušného vlastního prostoru zjevně nepotřebuje žádný druh objektu či tělesa. Všichni tanečníci, choreografové a myslitelé, kteří mají prostor těla na mysli, jej vždy popisovali jako vynořující se z jednotlivého těla, které je tímto prostorem obklopeno a učiněno nezávislým.
Rudolf von Laban má za to, že prostor těla má tvar ikosaedru, tedy neviditelného mnohostěnu o dvaceti stěnách, jejichž průsečíky vyznačují možné směry pohybů tanečníka, který zůstává uprostřed. Energetické body prostoru jsou určeny protnutím tří stěn ikosaedru. Prostorové směry jsou znázorněny rovinami a energetická jádra body. Tanec vytváří prostor těla, který zahrnuje síly a sytí se tenzemi. Labanův ikosaedr obklopuje tanečníka objemem, který tanečník přesouvá z jednoho bodu prostoru do druhého. A zároveň v ikosaedru propuká pohyb, který ve svých proměnách ikosaedr transformuje i zachovává. (21_3)
Jiní pojímají prostor těla jako vejce či kouli. Všichni jej ovšem popisují jako žitou zkušenost tanečníka, jenž pociťuje, že se pohybuje uvnitř jakéhosi obalu, který napomáhá jeho pohybu. 
Prostoru těla můžeme připsat přinejmenším dvě funkce: a) zvyšuje plynulost pohybu vytvořením vhodného prostředí s co možná nejmenší možnou mírou viskozity; b) umožňuje rozmístění virtuálních těl, které multiplikuje tanečníkovo hledisko.
Prostor těla je opravdu výsledkem jakési sekrece či převrácení (jehož proces budeme muset přesněji popsat) vnitřního prostoru těla do vnějšku. Toto převrácení proměňuje objektivní prostor dávaje mu texturu blízkou textuře vnitřního prostoru. Tanečníkovo tělo se již nemusí pohybovat coby objekt ve vnějším prostoru, ale nadále rozvíjí své pohyby tak, jakoby jím (jejich přirozeným prostředím) tyto pohyby procházely. 
Následující představa nám pomůže tuto proměnu prostoru na tělo, z níž se prostor těla vynořuje, uchopit. Tělo můžeme považovat za nádobu pro pohyby (rezervoár pohybů). V tancích, které probouzejí posedlost (tarantella, tanec svatého Víta a mnohé jiné), se tělo samo stává scénou či prostorem tance. 4_4 Jako by někdo – nějaké další tělo – tančilo uvnitř posedlého subjektu. Tanečníkovo tělo se rozvíjí v tělo-agens, které tančí, a v tělo-prostor, v němž se tančí, nebo spíše v tělo-prostor, kterým pohyb prochází a které je pohybem vyplňováno. Aby tanec – nikoli už posedlost – mohl začít, je nezbytné, aby již pohyb neměl k dispozici žádný vnitřní prostor. Je nezbytné, aby se vnitřní prostor snoubil s vnějším prostorem tak důvěrně, aby se pohyb viděný z vnějšku shodoval s pohybem zažívaným či viděným zevnitř. To se skutečně děje v tanečním transu, v němž nezbývá žádný volný prostor, který by byl vně vědomí těla. 
Jinými slovy, pohyb posedlosti směřuje k tanci. Naráží však na odpor, neboli na vnitřní viskozitu, která se projevuje v neuspořádaných pohybech; jako by jedině úplný přesun vnitřní neuspořádanosti směrem k povrchu těla a gest mohl dovést energii k neblokované plynulosti, které nic nepřekáží. 11_4  Ale pouze vnější prostor bez viskozity umožňuje takový přesun. Prostor jako prostor těla – tam, kde vnitřek a vnějšek jsou jedním a tím samým.
Toto vše ukazuje, že pohyby tance jsou poučené (naučené): je nezbytné tělo přizpůsobit rytmům a požadavkům tance. Svaly, šlachy, orgány se musí stát prostředkem pro ničím bržděný rok energie. V tomto smyslu to znamená těsné překrytí vnějšího a vnitřního prostoru; vnitřního nabitého energií, a vnějšího, ve kterém se rozvíjí gesta tance. Vnitřní prostor se tak prodlouží do prostoru vnějšího.