[taneční hudba]
[hudba utichla]
[výrazně artikuluje] Lá.
Lá – lá.
Lá.
Ló – ló.
(komentář) Děti – radost i naděje,
jen jim chybí schopnost slyšet.
Tento dar od přírody nedostaly.
Dá jim ho člověk – speciální pedagog, surdoped.
Ale ne najednou zázrakem.
Pečlivou, systematickou a svědomitou prací už od 3 let.
Hlásku po hlásce.
Slovo po slově.
A do němého světa dětí, do světa ticha,
začíná vstupovat nový všemocný faktor – řeč.
[učitelka výrazně artikuluje] – Bá-ba.
Au-to.
Lop-ta.
Vla-k.
Ano. Pi-pi.
Ukaž.
Má-ma.
Pes.
Ukaž.
Pes.
– Soudružky, dnes bychom si měli povyprávět o rozvoji řeči
v našich výchovných skupinách v mateřské škole.
Mám na mysli rozvíjení řeči daktylní.
Potom rozvíjení řeči pomocí sluchu.
Jak to probíhá v nejmladší věkové skupině,
respektive na střední
a v nejstarší výchovné skupině.
Soudružko Zezinová, jak to vypadá u vás,
v nejmladší výchovné skupině?
– Nejmladší děti prošly obdobím napodobování.
Velmi dobře napodobují tvary rukou,
znají už daktylní znaky a písmena.
– Kolik daktylních znaků?
– Dvacet daktylních znaků a písmen.
– To je hodně.
– Z těchto znaků a písmen skládají jednoduchá slova
a z těchto slov i věty.
– A jak to vypadá ve střední výchovné skupině?
– Naše děti ovládají všechny daktylní znaky a písmena
a pomocí abecedy na tabulku
si dokážou vykládat i jednoduchá slova.
– Soudružky, jedná se o to, že vidíme, co naše děti dokážou.
Znají daktylní znaky
a ví, jak předčítat slova.
Ale v situaci, kdy je třeba mluvit, ta aktivní řeč nám stále jaksi...
– Zaniká.
– Ne zaniká, zaostává za řečí pasivní.
Co bychom měli dělat pro zaktivizování řeči?
– Už v nejmladší skupině využíváme tato slova v životních situacích.
Například na procházce potkáme auto,
říkáme: „Auto. Vlak.“
– U nás je to už více: například: „Auto pá.“
nebo „Bába papá.“
– Soudružky, mě by zajímalo, v jakém poměru a vztahu
je daktylní rozvíjení řeči a rozvíjení řeči sluchem.
Neboť to sluchové rozvíjení řeči
by nám mělo napomáhat správné výslovnosti,
čistotě řeči.
Zda tuto problematiku řešíte správně?
Jak u vás vypadá sluchová záležitost?
– Tříleté, čtyřleté děti se ze začátku
naučí diferencovat zvuky bubnu, trubky, píšťalky.
– A po slovní stránce?
– Po stránce slovní potom rozlišují slova:
bába, táta, auto a podobně.
– Diferencují je čistě sluchem?
Nebo si pomáháte vibračním a rezonančním vnímáním?
– Pomáháme si vibračním i rezonančním vnímáním.
[rána na buben]
[pískání píšťalky]
– Mirko, pojď.
Sedni.
Rudko, pojď.
[hlasitě artikuluje] – Aďka papá koláč.
– Aďka
papá
kolat.
– Koláč.
– Dobře.
[hlasitě artikuluje] Teta má kabát.
– Teta
má
kolat. – To ne.
[hlasitě artikuluje] Kabát.
– Kabát. – Ano.
[hlasitě artikuluje] Stanko
pije
kakao.
Jestě jednou.
[hlasitě artikuluje] Stanko.
– [velmi potichu] Stanko. – Ano.
[hlasitě artikuluje] Stanko pije kakao.
– Stanko.
[hlasitě artikuluje] – S-tan-ko.
– Stan-ko
pije
kakao. – Ano, dobře, Aďko.
[hlasitě artikuluje] Bába má loptu.
Poslouchej ještě jednou.
[hlasitě artikuluje] Bába má loptu.
[velmi potichu] – Bába má...
má ltu.
– [hlasitě artikuluje] Lop-tu. – [velmi potichu] Lop-tu.
– Ano.
[hlasitě artikuluje] Táta má kabát.
– Dadá...
– Ne. [hlasitě artikuluje] Táta
– Tata má...
– Ještě jednou poslouchej.
[hlasitě artikuluje] Táta má kabát.
– Táta m... – [nahlas] Tá-ta.
– má
kabat.
– [hlasitě artikuluje] ka-bát.
– Papuče.
[nesrozumitelně]
– Šál.
– Dobře, tak toto.
– [nesrozumitelně] – Ne, celé.
– Má
kabát.
– Ještě jednou, Milánku.
– [nesrozumitelně] – To je špatně Mílo.
[hlasitě artikuluje] – Bá-ba
má
ka-bát.
– Ještě jednou.
– Posloucháme.
Dáme hlavu dolů.
[mluví nahlas] – Jak se jmenuješ, Josefe?
– Já se jmenuji Josef.
– Posloucháme dále.
[hlasitě artikuluje] Kolik je ti let, Stano?
– Je mi šest let.
– Posloucháme.
[hlasitě artikuluje] Kde jsme byli včera, Jano?
– Včera jsme byli v...
[nesrozumitelně] tů.
– Ků.
– Pí-še, píše.
– Ještě jednou.
– Pí-še.
[hlasitě artikuluje] – Kouká.
– Kou-ká.
Ještě jednou.
– Kou-ká. – Kou!
– Kou-ká.
– Výborně.
[hlasitě artikuluje] Zametá.
– Zzzz...
za-me-tá.
Zzzz...
za-me-tá.
– Řekni, co vidíš na obraze?
[pomalu, pečlivě] – Auto je modré.
Na ulici je hošík.
[holčička hovoří dřív než je tázána] – Na mo-tor-ce...
– Kdo je na motorce?
– ...se-dí na...
motorka.
Trolejbus
je červený ha...
je... jej...
– Je velký.
– Dávej pozor.
Já budu hrát a zpívat,
Jarko spolu se mnou mluví, cvičí.
Ty posloucháš.
Posloucháš.
Cvičíš, nemluvíš. Ticho, ano?
Připrav se.
[zpěv učitelky i žáka]
(komentář) Pohyb a rytmus.
Lidé ho transformovali do řeči, do písně, do hudby.
Oni ji vnímají vibračně tak,
jak rezonuje na stěnách reproduktoru.
Celý organismus se chvěje radostí a rytmem.
Zpívají.
Nehledě na to, že my slyšící tomu říkáme „říkanky“.
Oni zpívají.
[zpěv] ... i nohy si procvičme.
Ruce nahoře, zase dole,
a vesele poskočme.
– Dej na stůl kruh.
Dej na stůl kruh. Kruhy, ano?
Ano. Dej tam ten kruh. Dobře.
Dávej pozor. Vyznač množinu čtverců.
Vyznač množinu... Kdo ví? Petře, pojď.
Vyznač množinu čtverců, ano.
Dobře, sedni si.
Dej méně obdélníků než kruhů.
(komentář) Množinová matematika si experimentálně razí cestu k neslyšícím
již od přípravného ročníku.
Pro řešení úloh využívá učitel i pasivní řeč.
Urychluje myšlení
a vytváří lepší předpoklady i pro rozvíjení řeči.
– Renato, dej méně čtverců než trojúhelníků.
Táňo, dej více kruhů než trojúhelníků.
[děti spolu s učitelkou] – Čte-me.
[hlasitě artikuluje, nesrozumitelné opakování]
– Čti, Miro.
– [nesrozumitelně]
[nesrozumitelně] ...rrr... ný...
[nesrozumitelně] ...rrr...k.
Dál čte Fero.
– [nesrozumitelně]
[nesrozumitelně]
– Dál čte Táňa.
– Fer-ko má
ko-leč-ko. – Dobře.
[hlasitě artikuluje] Ferko, vezmi kolečko.
[hlasitě artikuluje] Co má Ferko? Ukaž.
Robo.
Mluv.
– Fer-ko má ko-leč-ko.
– Učili jste se o Československé socialistické republice.
Kolik má krajů, jaká jsou jejich krajská města
a ve kterých městech jsou školy pro neslyšící.
Teď vám dám rozstříhanou mapu
a Miro, Pavol a Erika ji poskládají.
(komentář) Mimotřídní působení vychovatelů v internátní škole
navazuje na dopolední výchovně-vzdělávací proces.
Ale své cíle realizuje svébytnými prostředky – hravě.
Příprava na vyučování neznamená jeho prodlužování
a navzdory různým metodám tu panuje vnitřní obsahová i ideová jednota.
Rovnocenní partneři, učitel a vychovatel,
společně zabezpečují úkoly celodenního výchovného systému,
který se do dnešní podoby na této škole vyvinul po dlouhodobém dozrávání.
(kom.) V jedenáctidenním výchovném cyklu se najde dost příležitostí
na seberealizaci žáků v rámci oblíbených spotovních her.
Jak sladce chutná vítězství a jak prohra dokáže vyburcovat
všechny rezervy.
Už několik let si starší děvčata udržují prvenství v házené
na celostátních hrách sluchově postižené mládeže.
Letošní druhé místo v pionýrské lize
znamená velmi mnoho pro kompenzaci pocitů neslyšících
a jejich kontakty se slyšícími.
[pečlivě artikuluje] – Jedeme na autobusovou stanici.
Tam uvidíme autobusy.
Ze stanice pojedeme do Košic, na letiště.
[artikuluje bez hlasu]
(komentář) Množství viděných zajímavostí,
podněcuje žáky k řeči mluvené i psané.
[artikuluje bez hlasu]
(komentář) Při akcích nezapomínají na památná místa našich dějin.
Tyto výlety pomáhají formovat některé části osobnosti dítěte,
jako je vlastnecetví, internacionalismus
a vztah k naší společnosti.
– Na tomto panelu vidíte dějiny naší školy.
Co je na těchto fotografiích, Dušane?
– [nesrozumitelně]
...roku tísíc devět set dvacet jedna
až tisíc devět set třicet dva.
– V tomto starém kaštelu se učili neslyšící.
Podívejte se na děti na dvoře.
Jaké jsou to děti?
– Děti jsou chudé a bosé.
– Ano. Chudé a bosé.
Jaké mají šaty, Ludo?
[nesrozumitelně] – Mají...
...a staré šaty
– Správně. Myslíte, že tehdy měli socialismus?
– Ne.
– Neměli socialismus.
(komentář) Minulost se střetává s přítomností obrazně i fakticky.
Téměř šedesátiletý neslyšící mistr jehly a nůžek,
František Šarišský z oděvní závodů kapitána Nálepky v Prešově,
ilustruje výklad učitelky vzpomínkami na své dětství.
[bez zvuku]
– Dnes jsem pro vás připravila kvíz o Leninově dětství.
Kdo chce soutěžit?
[žák nesrozumitelně]
– Pojď. Vlado, pojď.
Maňa a Iveta, pojďte.
Iveta.
Postav se sem.
Koukej.
Vaším úkolem bude sestavit správně věty podle obrázků.
Otoč si tabuli a můžeš začít.
Teď.
(komentář) Každá příležitost, každá chvilka,
tedy i různé kvízy se využívají k tomu,
aby se v dětech soustavně utvrzoval pravý smysl slov.
Uniká jim sice občas srozumitelnost artikulované řeči,
ale zato stoupá úroveň poznání.
– Slibuji před svými druhy,
že budu pracovat, učit se
a žít podle pionýrských zákonů...
(komentář) 142 žáků z východního Slovenska
v devítiroční základní škole pro neslyšící v Prešově
najde po 12 letech svůj domov.
Všechny tyto děti současných i minulých dnů
tu poznaly lidi, kteří jim byli často bližší
než jejich nejbližší doma.
Kteří jim věnovali nesmírně mnoho své lásky, trpělivosti.
Kteří jim dali to, o co by jinak byly po celý život chudší.
22 učitelů a 22 vychovatelů
pod vedením ředitele Dr. Pavla Sabadoše
svorně ruku v ruce
vedou děti 12 let po cestě poznávání.
Rozdávají sebe, dělí se o lásku.
Bez ní by totiž tuto mimořádně těžkou
a zodpovědnou práci nemohli dělat
s takovým zapálením, jako ji dělají.
Titulky: Studenti ČNES FF UK 2016