Prodáno 16.10.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi oslacalek@gmail.com

Přeložil Alan Beguivin

SÉROTONINE

Copyright c Michel Houellebecq and Flammarion, Paris, 2019

Translation c Alan Beguivin, 2019

ISBN 978-80-207-1912-6

Je to bílá oválná dělitelná tabletka.

Kolem páté, někdy šesté ranní vstanu, potřeba dosáhla vrcholu, je to nejbolestivější chvíle mého dne. Jako první zapnu elektrický kávovar; večer jsem naplnil nádržku vodou a filtr mletou kávou (obvykle Malongo, u kávy jsem zůstal dost náročný). Nezapálím si, dokud se poprvé nenapiju; jde o omezení, které si ordinuji, každodenní úspěch, jenž se stal mým hlavním zdrojem pýchy (je nicméně fakt, že elektrické kávovary vaří rychle). Úleva, kterou mi přináší první cigareta, je okamžitá, až neuvěřitelně prudká. Nikotin je perfektní droga, prostá a tvrdá, jež nepřináší žádnou radost a je definována pouze nedostatkem a uspokojením nedostatku.

O několik minut později a po dvou nebo třech cigaretách si beru tabletu captorixu, již zapíjím čtvrtlitrem minerálky – většinou Volvic.

Je mi čtyřicet šest let, jmenuji se Florent-Claude Labrouste a nenávidím své křestní jméno, myslím, že pochází od dvou členů rodiny, jimž chtěli má matka i otec vzdát hold; je to o to politováníhodnější, že jinak svým rodičům nemám co vytknout, byli to po všech stránkách skvělí rodiče, udělali, co mohli, abych dostal zbraně potřebné pro boj se životem, a jestliže jsem nakonec prohrál a můj život končí ve smutku a bolesti, nemůžu jim to mít za zlé, to spíš politováníhodnému řetězu okolností, k nimž budu mít příležitost se vrátit a které popravdě tvoří téma této knihy. Každopádně svým rodičům nemám co vytknout až na tuto miniaturní, nepříjemnou, ale miniaturní záležitost s křestním jménem: nejenže mi připadá kombinace Florent-Claude směšná, ani oba její prvky se mi nelíbí, v zásadě považuji své křestní jméno za naprosto nepodařené. Florent je příliš jemné, příliš blízké ženskému Florence, v jistém smyslu skoro androgynní. Nikterak neodpovídá mé tváři s energickými, z jistých úhlů hrubými rysy, kterou někteří (aspoň některé ženy) často považovali za mužnou, ale ani v nejmenším za tvář botticelliovské buzny. A o Claudovi není třeba ani mluvit, okamžitě se mi vybavují Claudettes a děsivá scéna vintage videa od Clauda Françoise, kterou si pouští pořád dokola sešlost starých teploušů – tak se cítím, když někdo pronese jméno Claude.

Změnit si křestní jméno není obtížné, tedy nemyslím z úředního hlediska, z úředního hlediska není možné skoro nic, úřady mají za cíl omezit vaše životní možnosti na minimum, ne-li je úplně zničit, z úředního hlediska je dobře zúřadovaný mrtvý zúřadovaný, jednodušeji řečeno mám na mysli jeho používání: stačí se představit novým křestním jménem a po několika měsících nebo i týdnech si na to všichni zvyknou, lidi pak ani nenapadne, že jste se v minulosti mohli jmenovat jinak. V mém případě by ten proces byl o to jednodušší, že mé druhé křestní jméno, Pierre, skvěle odpovídalo oné představě pevnosti a mužnosti, již bych rád ukazoval navenek. Nic jsem však neudělal, dál jsem se nechával oslovovat odpudivým jménem Florent-Claude, jediné, co jsem získal od některých žen (přesněji řečeno od Camille a od Kate, ale k tomu se vrátím), bylo, že se omezily na Florenta, od společnosti obecně jsem nezískal nic, v tomto bodě stejně jako téměř ve všem ostatním jsem se nechal unášet okolnostmi, prokázal jsem neschopnost vzít život do vlastních rukou, mužnost, jež zdánlivě vyzařovala z mé hranaté tváře pevných a ostrých rysů, byla ve skutečnosti jen vějička, prostý a jednoduchý podfuk – za nějž jsem, pravda, nenesl odpovědnost. Bůh se mnou naložil, jak uznal za vhodné, já ale nebyl ve skutečnosti nic víc než nestálá tetka a teď už šestačtyřicetiletá, nikdy jsem nebyl schopen řídit vlastní život, zkrátka bylo velmi pravděpodobné, že druhá část mé existence bude tak jako ta první jen trapným, bolestivým hroucením.

První známá antidepresiva (Seroplex, Prozac) zvyšovala hladinu serotoninu potlačováním jeho zpětného vychytávání neurony 5-HT1. Objev Captonu D-L začátkem roku 2017 otevřel cestu nové generaci antidepresiv o nakonec jednodušším mechanismu účinku, neboť exocytózou podporoval uvolňování serotoninu generovaného žaludeční sliznicí. Koncem roku začal být Capton D-L obchodovaný pod značkou Captorix. Zkraje prokázal překvapivou účinnost a umožnil pacientům zapojit se se znovunalezenou lehkostí do hlavních rituálů běžného života v rámci rozvinuté společnosti (hygiena, společenský život omezující se na sousedské vztahy, jednoduché úřední pochůzky), aniž by jakkoli podporoval, na rozdíl od antidepresiv předchozí generace, sebevražedné nebo sebepoškozovací tendence.

Nežádoucí vedlejší účinky, jež byly u captorixu nejčastěji pozorovány, byly nevolnost, zánik libida, impotence.

Nevolnostmi jsem nikdy netrpěl.

Začíná to ve Španělsku, v provincii Almeria, přesně pět kilometrů severně od El Alquiánu, na silnici N 340. Byl začátek léta, nejspíš polovina července, spíš koncem let 2010 – myslím, že prezidentem republiky byl Emmanuel Macron. Bylo hezky a extrémně teplo jako v tohle období na jihu Španělska vždycky. Byl začátek odpoledne a můj Mercedes G 350 TD s náhonem na všechna čtyři kola stál na parkovišti čerpací stanice Repsol. Právě jsem doplnil nádrž dieselem a usrkával kokakolu bez cukru, opřený o karoserii, a zmocňovala se mě nevrlost při pomyšlení na Yuzin zítřejší příjezd, když tu naproti zařízení na dohušťování pneumatik zaparkoval volkswagen brouk.

Vystoupily z něj dvě asi dvacetileté holky, už zdálky bylo vidět, že skvostné, poslední dobou jsem zapomněl, nakolik mohly být holky skvostné, šokovalo mě to jako trochu přehnaný, nepřirozený zásah shůry. Ostatně vzduch skoro vibroval horkem, stejně jako asfalt parkoviště, a podmínky tak zcela nahrávaly fata morgáně. Dívky však byly skutečné a zmocnila se mě lehká panika, když jedna zamířila ke mně. Měla dlouhé světle kaštanové vlasy, velmi lehce zvlněné, a kolem hlavy tenkou koženou čelenku, pokrytou barevnými geometrickými motivy. Prsa jí víceméně zakrývala bílá bavlněná páska a její krátká, vzdouvající se sukně jako by se chystala zvednout při sebemenším závanu – žádný závan však naštěstí nehrozil, Bůh je dobrý a milostivý.

Byla klidná, usmívala se a vůbec nevypadala vystrašeně – strach, řekněme to jasně, byl na mé straně. V jejím pohledu se zračila dobrota a štěstí – na první pohled jsem viděl, že v životě udělala jen šťastné zkušenosti – se zvířaty, muži, ba i šéfy. Proč toho letního odpoledne mířila ke mně, mladá a žádoucí? Spolu s kamarádkou chtěly zkontrolovat tlak svých pneumatik (tedy tlak v pneumatikách jejich auta, říkám to špatně). Šlo o bezpečnostní opatření, doporučené orgány silniční bezpečnosti prakticky ve všech civilizovaných zemích i v některých dalších. Tato mladá žena tedy nebyla jen žádoucí a dobrotivá, byla i opatrná a rozumná, můj obdiv k ní rostl každou vteřinou. Mohl jsem jí odepřít pomoc? Zjevně ne.

Její kamarádka lépe odpovídala standardům, jež od Španělky očekáváme – havraní vlasy, tmavě hnědé oči i matná pleť. Vypadala míň hipísácky, tedy rovněž dost v pohodě, ale ne tak máničkovsky, s lehkým kurvím odstínem, v levé nosní dírce měla stříbrný kroužek, pásku na prsou pestrobarevnou, s agresivními vzory a punkovými nebo rockovými – zapomněl jsem rozdíl – řekněme punkrockovými hesly. Na rozdíl od kolegyně měla kraťasy a to bylo ještě horší, nechápu, proč se vyrábějí tak přiléhavé šortky, bylo nemožné nenechat její zadek, aby vás hypnotizoval. Bylo to nemožné, přesto jsem se ovládl a soustředil se na problém. První, co je třeba zjistit, vysvětlil jsem jim, byla vhodná míra nahuštění s ohledem na model automobilu: obvykle je uváděna na malé kovové destičce v dolní části levých předních dveří.

Tabulka na daném místě skutečně byla a já cítil, že jejich obdiv k mým mužným schopnostem vzrostl. Auto neměly moc plné – dokonce vezly překvapivě málo bagáže, dvě lehké tašky, jež nejspíš obsahovaly několik tang a obvyklé kosmetické prostředky –, tlak 2,2 kilobarů byl zcela dostatečný.

Zbývalo provést samotné nahuštění. Jak jsem rychle zjistil, tlak v levém předním kole byl pouhý 1 kilobar. Vážným tónem, respektive tónem, který mi dovolal věkový rozdíl, jsem jim sdělil, že udělaly dobře, když se na mě obrátily, bylo načase, octly by se nevědomky v opravdovém nebezpečí: podhuštění mohlo vyvolat ztrátu přilnavosti, vůz mohl vyjet z dráhy, v krátké době byla nehoda téměř nevyhnutelná. Zareagovaly dojatě a nevinně a kaštanka mi položila ruku na předloktí.

Je třeba uznat, že práce s těmito přístroji je dost otravná, musíte sledovat pískot zařízení a před zašroubováním ventilu ho různě nahmatávat, souložit je vlastně jednodušší, intuitivnější, jsem si jistý, že by v tom se mnou souhlasily, ale nevěděl jsem, jak takové téma nastolit, zkrátka jsem vyřídil levou přední pneumatiku a rovnou i levou zadní, klečely vedle mě, s krajní pozorností sledovaly mé pohyby, přičemž si špitaly různá

„Chulo“ a „Claro que sí“, načež jsem jim předal štafetu a vyzval je, aby se pod mou otcovskou záštitou postaraly o zbývající kola. Bruneta, impulzivnější, jak jsem cítil, se rovnou pustila do levého pravého kola a tam to začalo být hodně těžké, jakmile si klekla a ve snaze kontrolovat ventil vystavila zadeček, tak kulatý v těsných kraťasech, myslím, že musela soucítit s mým rozrušením, takže mě dokonce na chvíli objala sesterskou paží kolem pasu.

Konečně nadešla chvíle zadního pravého kola, nyní v kaštančině režii. Erotické napětí pokleslo, ale zvolna ho překrývalo napětí milostné, neboť jsme všichni tři věděli, že jde o poslední pneumatiku, a pak jim nezbude než pokračovat v cestě.

Setrvaly se mnou nicméně ještě několik minut, plných poděkování a líbezných gest, a jejich chování nebylo čistě teoretické, tedy to si aspoň říkám teď, po několika letech, když si někdy připomenu, že jsem vedl v minulosti erotický život. Ptaly se mě na mou národnost – asi jsem se nezmínil, jsem Francouz –, na to, jak se mi líbí kraj, a hlavně na to, jestli znám nějaká fajn místa. V jistém smyslu ano, byl tam tapas bar, jenž nabízel i bohaté snídaně, přímo naproti, kde jsem bydlel. Byl tam i noční podnik, který s trochou velkorysosti šlo označit za fajn místo. A jak řečeno, bylo tam místo, kde jsem přebýval, a mohl bych je tam nechat přespat, tedy aspoň jednu noc, a tam jsem si říkal (ale možná si to zpětně vymýšlím), že to by bylo vážně fajn. Nic z toho jsem však neřekl, vzal jsem to souhrnně a vysvětlil jim grosso modo, že oblast je příjemná (což byla pravda) a že se v ní cítím šťastný (což pravda nebyla a blízký Yuzin příjezd to rozhodně zlepšit neměl).

Konečně s máváním odjely, volkswagen brouk opsal na parkovišti polokruh a vjel na přivaděč na státní silnici.

Tehdy se mohlo stát několik věcí. Kdybychom byli v romantické komedii, po několika vteřinách dramatického váhání (s důrazem na herecký výraz, viděl bych takového Keva Adamse) bych skočil za volant svého meďoura s náhonem na čtyři kola a rychle bych brouka dojel na dálnici a předjel ho za trochu pitomé, ale mohutné gestikulace (jak to herci v romantických komediích dělají), holky by zastavily na krajnici (v romantické komedii by tam vlastně spíš byla jen jedna holka, nejspíš kaštanka) a v hukotu tiráků, jež by nás míjely o několik metrů, by došlo k různým dojemným lidským pohybům. Tvůrce dialogů by si v téhle scéně měl fakt dát záležet na textu.

Kdybychom byli v pornofilmu, pokračování by bylo ještě předvídatelnější, zato význam dialogů menší. Všichni muži chtějí čerstvou a erotickou kořist se zálibou ve švédské trojce – tedy skoro všichni, já v každém případě.

Byli jsme v realitě, a tak jsem se vrátil domů. Postihla mě erekce, což nebylo vzhledem k průběhu odpoledne nijak překvapivé. Vypořádal jsem se s ní obvyklým způsobem.

Ty mladé holky, a zejména kaštanka, mohly dát mému španělskému pobytu smysl, a neuspokojivé a banální vyústění mého odpoledne pouze krutě podtrhlo, co bylo zřejmé: nebyl žádný důvod, abych tu byl. Koupil jsem tu byt s Camille a pro ni. Bylo to v době, kdy jsme uvažovali o životě v páru, o rodinném zakotvení, o romantickém mlýnu v Creuse, co já vím, možná jsme neuvažovali jen o tom, že si pořídíme děti – a to ještě v jednu chvíli jen těsně. Šlo o mou první koupi nemovitosti a měla i zůstat jedinou.

Místo se jí hned líbilo: malý, klidný nudistický resort, mimo obří turistické komplexy, jež se střídají od Andalusie po Levant, jehož klientelu tvořili především důchodci ze Severu – Němci, Holanďani, občas Skandinávci, samozřejmě nevyhnutelní Angličané, zato kupodivu žádní Belgičané, přestože vše v resortu – uspořádání pavilonů, rozmístění obchodních středisek, mobiliář barů – jako by volalo po jejich přítomnosti, místo bylo zkrátka pro Belgičany jako stvořené. Většina rezidentů absolvovala kariéru ve školství a v širším slova smyslu ve státní správě nebo v jiných zprostředkovatelských profesích. Nyní poklidně završovali svůj život, nikdy nebyli poslední u aperitivu, žoviálně se procházeli z pláže k baru a od baru na pláž, aby provětrali svá povadlá pozadí, nadbytečná prsa a nečinné penisy. Nedělali problémy, nevyvolávali žádné sousedské konflikty, ohleduplně pokrývali plastové rozkládací židle ručníky před barem No problemo, načež se s přehnanou soustředěností začetli do krátkého menu (v rámci resortu šlo o sdílenou zdvořilost vyhnout se rozprostřením ručníku kontaktu společného vybavení s intimními, potenciálně vlhkými partiemi hostů).

Další klientelu, méně početnou, ale aktivnější, tvořili španělští hipíci (adekvátně zastoupení, uvědomoval jsem si bolestně, oněmi dvěma mladými ženami, jež mě požádaly o pomoc s nahuštěním pneumatik). Krátký exkurz do nedávných španělských dějin nebude na škodu. Po smrti generála Franca v roce 1975 se země (a přesněji španělská mládež) ocitla v konfrontaci se dvěma protichůdnými tendencemi. První, přímo vyplývající ze šedesátých let, vyzdvihovala volnou lásku, nahotu, emancipaci pracovní síly a tak podobně. Druhá, jež se měla definitivně prosadit v osmdesátých letech, si naopak cenila soutěživosti, tvrdého porna, cynismu a akcií, jistě zjednodušuji, ale bez zjednodušování se člověk nikam nedostane. Představitelé prvního proudu, jejichž prohra byla naprogramovaná předem, se pomalu stáhli do přírodních rezervací, jako byl tento skromný nudistický resort, v němž jsem koupil byt. Ale došlo skutečně k té naprogramované porážce? Některé jevy mnohem pozdější než Francova smrt, jako bylo hnutí Indignados, by nasvědčovaly opaku dříve než přítomnost oněch dvou slečen na stanici Repsol v El Alquiánu toho zneklidňujícího a neblahého odpoledne. Je ženský rod od indignado indignada? Ocitl jsem se v přítomnosti dvou skvostných indignadas? To se už nikdy nedozvím, nedokázal jsem sblížit svůj život s jejich, přitom jsem je klidně mohl do svého resortu pozvat, byly by tam ve svém přirozeném prostředí, možná že bruneta by odjela, ale s kaštankou bych byl šťastný, i když v mém věku mi přísliby lásky připadaly dost nejasné, každopádně několik nocí po našem setkání jsem snil o tom, jak se kaštanka vrátila a zvoní u mých dveří. Vrátila se pro mě, moje bloudění v tomto světě bylo u konce, jediným pohybem přišla spasit moje péro, mou existenci a mou duši.

„A vejdi do mého domu volně a odvážně, má paní.“ V některých z těchto snů upřesňovala, že její tmavohnědá kamarádka čekala v autě, zda se k nám bude moci přidat; ale tahle verze snů stále víc ustupovala, scénář se zjednodušoval a nakonec už nebyl ani scénář, hned jak jsem otevřel dveře, vešli jsme do nesdělitelného světla. Toto blouznění trvalo skoro dva roky – ale nepředbíhejme.

V přítomnosti jsem musel nazítří odpoledne zajet pro Yuzu na letiště v Almerii. Nikdy tu nebyla, ale cítil jsem jasně, že místo bude nesnášet. Severští důchodci se jí budou hnusit, pro španělské hipíky bude mít jen opovržení, ani jedna z těchto kategorií (jež spolu bez problémů soužívají) se neslučovala s jejím elitářským pojetím společenského života a světa vůbec, všichni tihle lidé pro ni prostě neměli úroveň a ostatně ani já pro ni neměl žádnou úroveň, měl jsem ale prachy, dokonce celkem dost prachů díky okolnostem, k nimž se možná vrátím, když bude čas, a tím je řečeno v podstatě vše, o čem byl můj vztah s Yuzu, přirozeně jsem ji měl opustit, to byla samozřejmost a nikdy jsme ani neměli skončit na hromádce, jenomže jsem potřeboval čas, spoustu času, abych převzal, jak jsem řekl, zas kontrolu nad svým životem, čehož jsem byl většinu času neschopen.

Na letišti jsem rychle našel místo k parkování, parkoviště bylo naddimenzované tak jako ostatně všechno v kraji, který počítal s kolosálním úspěchem u turistů, jenž se však nikdy nedostavil.

Už měsíce jsem s Yuzu nespal a hlavně jsem to už neměl v úmyslu, v žádném případě, z důvodů, k nimž se nejspíš vrátím, vlastně jsem vůbec nechápal, proč jsem tyhle prázdniny zorganizoval, a když jsem čekal na plastové lavičce v příletové hale, už jsem plánoval, že s nimi udělám krátký proces – počítal jsem se dvěma týdny, ale týden bude bohatě stačit, zalžu o svých pracovních povinnostech, na to ta děvka nebude mít co namítnout, plně závisela na mých penězích, a to mi přece jen dávalo určitá práva.

Let z Paříže-Orly neměl zpoždění a hala, příjemně klimatizovaná, byla skoro liduprázdná – nic naplat, turistika v provincii Almeria se potápěla stále víc.

Když se na elektronické tabuli objevilo, že letadlo přistálo, málem jsem se sebral a zamířil na parkoviště – neznala adresu, v žádném případě by mě nenašla. Rychle jsem se ovládl: jednoho dne se stejně budu muset vrátit do Paříže, byť jen kvůli práci, ze zaměstnání na Ministerstvu zemědělství se mi mimochodem zvedal žaludek podobně jako z mé japonské společnice, rozhodně jsem procházel špatným obdobím, někteří páchají sebevraždu i pro míň.

Byla jako vždycky neúprosně nalíčená, skoro malovaná, šarlatová rtěnka a stíny víček dofialova zvýrazňovaly její bledou pleť, „porcelánovou“, jak by napsal Yves Simon, vybavil jsem si v té chvíli, že se nikdy nevystavovala slunci, mdlou (či zkrátka porcelánovou, abych se držel Simona) pleť Japonky považovaly za vrchol distingovanosti, jenomže co dělat ve španělském letovisku u moře, když se odmítáte vystavovat slunci, tenhle prázdninový projekt byl vážně absurdní, hned večer změním rezervace hotelů na zpáteční cestě, i týden byl moc, proč si nenechat několik dní na rozkvetlé třešně v Kjótu?

S kaštankou by všechno bylo jinak, bez zatrpklosti a opovržení by se na pláži obnažila jako poslušná dcera Izraele, nijak by ji nerušily špeky tlustých německých důchodkyň (takový měl být prostě osud žen, jak věděla, dokud nepřijde Mesiáš), dopřála by slunci (a německým důchodcům, již by si nenechali ujít ani ň) úžasnou podívanou na svůj dokonale zaoblený zadeček, bezelstnou, avšak vyholenou pičku (neboť Bůh dovolil člověku se krášlit), a mně by znova ztvrdl, ztuhnul by mi jak savci, nevykouřila by mi ho ale rovnou na pláži, šlo o rodinný nudistický resort, nechtěla by šokovat německé důchodkyně, jež ráno při hathajóze zdravily slunce, i když jsem cítil, že by jí to udělalo radost a moje mužství by se tím znovuzrodilo, ale počkala by, až budeme ve vodě, tak padesát metrů od břehu (pláž se svažovala velmi zvolna), než nabídne své vlhké partie mému vítěznému falu, a později bychom v garruchské restauraci povečeřeli arroz con bogavantes, romantiku a porno by už nic neoddělovalo, dobrota Stvořitelova by se projevila v plné síle, zkrátka myšlenky mi přeskakovaly sem a tam, ale přece jen jsem dokázal vyloudit na tváři výraz vágního uspokojení, když se Yuzu objevila v příletové hale uprostřed stmelené hordy australských batůžkářů.

Naznačili jsme polibek na tvář, tedy naše tváře se dotkly, ale to už bylo možná moc, ihned si sedla, otevřela svůj kosmetický kufřík (jehož obsah striktně odpovídal normám vztahujícím se na příruční zavazadla ve všech leteckých společnostech) a začala se pudrovat, aniž věnovala jakoukoli pozornost pásu přijímajícímu zavazadla – bylo očividně na mně, abych se s nimi popasoval.

Její zavazadla jsem musel znát dobře, šlo o slavnou značku, jejíž název jsem zapomněl, Zadig a Voltaire nebo Pascal a Blaise, jejich svrchní design každopádně tvořila reprodukce jedné z těch renesančních geografických map, kde pozemský svět byl znázorněn velmi přibližnou formou, ale s vintage popisky typu „Země tygrů“, zkrátka šlo o nóbl zavazadla, jejichž exkluzivnost zdůrazňovala absence koleček na rozdíl od vulgárních samsonitů pro střední třídu, nezbývalo tedy než se s nimi popasovat přesně jako s kufry viktoriánských dam.

Tak jako všechny západní země i Španělsko vstoupilo do smrtelného procesu zvyšování produktivity, a proto postupně zrušilo nekvalifikované práce, které kdysi činily život trochu příjemnějším, čímž ráz na ráz odsoudilo převážnou část populace k masové nezaměstnanosti. Taková zavazadla, ať už značky Zadig a Voltaire nebo Pascal a Blaise, měla smysl jen ve společnosti, v níž ještě existovala funkce nosiče.

To už zjevně nebylo aktuální, ale vlastně trochu ano, říkal jsem si, když jsem z pojízdného pásu sundával Yuzina zavazadla (kufr, cestovní batoh o téměř stejné váze, dohromady musela mít aspoň čtyřicet kilo): nosič jsem byl já.

Zároveň jsem byl i řidič. Krátce poté, co jsme vjeli na dálnici A7, zapnula si iPhone a nasadila si sluchátka, načež si zakryla oči páskou napuštěnou póry uvolňující pleťovou vodu s aloe vera. Směrem na jih, k letišti, mohla být dálnice nebezpečná, nebylo vzácností, že tam lotyšský nebo bulharský řidič kamionu ztratil kontrolu nad vozidlem. V opačném směru se pouštěla na cestu flotila kamionů zásobující severní Evropu zeleninou pěstovanou ve sklenících, sesbíranou malijskými ilegály, jejich řidiči ještě neměli spánkový deficit, a předjel jsem jich asi třicítku zcela bez problémů, než jsem dospěl k výjezdu číslo 537. U vjezdu do dlouhé zatáčky vedoucí k viaduktu nad Rambla del Tesoro chyběla na víc než pěti stech metrech svodidla; abych všechno ukončil, stačilo mi přestat točit volantem. Sklon byl v těch místech velmi prudký a vzhledem k dosažené rychlosti se dala očekávat perfektní dráha, auto by se ani neskutálelo po kamenitém svahu a rovnou by se rozdrtilo o sto metrů níž, jeden moment čisté hrůzy a byl by konec, odevzdal bych Pánu svou zmatenou duši.

Počasí bylo jasné a klidné, rychle jsem se blížil k vjezdu do zatáčky. Zavřel jsem oči a zatnul dlaně do volantu; na několik vteřin, určitě míň než pět, jsem pocítil paradoxní vyrovnanost a naprostý mír, jako bych vystoupil z času.

Křečovitým a zcela nezáměrným pohybem jsem prudce stočil volant doleva. Bylo načase, pravé přední kolo už olizovalo kamenitý okraj. Yuzu si strhla masku a sluchátka. „Co se děje? Co se děje?“ zopakovala zlostně, ale i trochu vystrašeně a já vsadil na strach. „Všechno v pořádku…,“ řekl jsem, jak jsem mohl nejjemněji, s medovou intonací sériového zabijáka, Anthony Hopkins byl pro mě vzorem, vzrušujícím a bezmála nepřekonatelným, zkrátka jako muž, s nímž se musíte v určitou chvíli života potkat. Ještě jemněji, skoro podprahově jsem zopakoval: „Všechno je v pořádku…“

V pořádku jsem nebyl ve skutečnosti ani trochu; nevyužil jsem druhou šanci na osvobození.

Jak jsem očekával, Yuzu přijala mé rozhodnutí zkrátit náš prázdninový pobyt na týden s klidem, jen si dala pozor, aby neprojevila přehnané nadšení, a má vysvětlení týkající se práce ji zjevně zcela přesvědčila; pravda byla, že jí to bylo naprosto ukradené.

Moje záminka ostatně nebyla úplně falešná, odjel jsem totiž předtím, než jsem odevzdal své shrnutí situace roussillonských pěstitelů meruněk, znechucen marností toho úkolu; jakmile budou podepsány úmluvy o volném obchodu, které byly v jednání se zeměmi Mercosuru, pěstitelé meruněk z Roussillonu ztratí pochopitelně jakoukoliv šanci, chráněné označení původu „červená meruňka z Roussillonu“, jímž disponovali, bylo jen špatným vtipem, příval argentinských meruněk byl nevyhnutelný, už teď bylo možné považovat pěstitele meruněk z Roussillonu za virtuálně mrtvé, nezůstane ani jeden jediný přeživší, jenž by spočítal mrtvoly.

Asi jsem to ještě nezmínil, ale můj hlavní úkol coby zaměstnance Ministerstva zemědělství bylo sepisování analýz a zpráv pro vyjednavače nejčastěji Evropské unie, občas v rámci širších obchodních procesů, jejichž posláním bylo „definovat, podporovat a představovat stanoviska francouzského zemědělství“. Můj smluvní status mi garantoval vysoký plat, rozhodně vyšší, než platné předpisy umožňovaly vyplácet státnímu úředníkovi. Ten plat byl do jisté míry zasloužený, francouzské zemědělství je komplexní a mnohostranné, jen málo lidí má přehled o všech jeho odvětvích a mé souhrnné zprávy byly obvykle ceněny, vyzdvihovali mou schopnost jít k jádru věci, neztrácet se v záplavě čísel, a naopak vytyčit několik klíčových prvků. Na druhou stranu jsem při podpoře francouzských zemědělských stanovisek dosáhl jen pozoruhodné šňůry neúspěchů, i když tyto neúspěchy v zásadě nebyly moje, ale mnohem spíš oněch poradců-vyjednavačů, vzácného a víceméně zbytečného druhu, jehož opakovaná selhání jim nikterak nesrážela hřebínek, měl jsem s některými z nich co dělat (dost vzácně, většinou jsme komunikovali e-maily) a z těchto schůzek jsem odcházel zhnusený, obvykle nešlo o zemědělské inženýry, ale o absolventy obchodních škol, odjakživa jsem pociťoval vůči obchodu a všemu, co s ním souvisí, jen odpor, myšlenka „vysokých škol obchodních“ byla v mých očích znesvěcením samotného pojmu škola, ale nakonec bylo normální, že na tato místa poradců-vyjednavačů nabírají jejich mladé absolventy, vyjednávání je pořád to samé, ať už se týká mandlových koláčků s polevou z Aix, mobilních telefonů nebo raket Ariane, vyjednávání je nezávislým světem, v němž platí vlastní zákony, svět laikům navždy nepřístupný. Přesto jsem se ke svým roussillonským pěstitelům meruněk vrátil, poté co jsem si zabral pokoj v patře (šlo o duplex), a nakonec jsem Yuzu za celý týden skoro vůbec neviděl, první dva dny jsem se snažil za ní dolů sejít a udržovat iluzi manželského lože, ale pak jsem to vzdal, uvykl si jíst sám v onom vskutku příjemném baru podávajícím tapas, kde jsem si nechal ujít příležitost posedět s kaštankou z El Alquiánu, dokud jsem se nerozhodl v tom místě trávit celé obchodně mdlé, ale společensky neredukovatelné hodiny, jež v Evropě oddělují oběd od večeře. Vládla tam uklidňující atmosféra, byli tam lidi trochu mi podobní, ale horší v tom smyslu, že jim bylo o dvacet nebo třicet let víc než mně a pro ně už verdikt padl, prohráli, v řadě případů šlo o vdovce, i nudisti znají vdovství, tedy hlavně tam v té době chodily vdovy a ne úplně málo homosexuálních vdovců, jejichž křehčí společníci se odebrali do ráje teploušů, rozdíly sexuální orientace ale jako by v tom tapasovém baru, očividně vyhledávaném seniory k dožití, zmizely ve prospěch rozdílů banálněji národních: na terase jste mohli snadno odlišit území Angličanů od území Němců, já byl jediný Francouz a Holanďani, rasa polyglotních a oportunistických obchodníků, netřeba zdůrazňovat, to byly vážně děvky, sedali si všude, jak se jim zamanulo. A tohle všechno se mile otupovalo pomocí cervezas a platos combinados, v místě vládl obvykle klid a odměřený tón konverzací. Čas od času se tam nicméně přiřítila přímo z pláže vlna mladistvých indignados, holky měly ještě vlhké vlasy a hladina zvuku zesílila. Netušil jsem, co mohla dělat Yuzu, když se nevystavovala slunci, možná se koukala na japonské seriály na netu; doteď je mi záhadou, jak se v té situaci orientovala. Prostý gaidžin jako já, jenž ani nepocházel z vyšších vrstev, schopný akorát nosit slušné, ne však fantastické peníze, by se normálně měl cítit nekonečně poctěn, že sdílí život s Japonkou, už jen to, ale také sexy mladou Japonkou z významné japonské rodiny, mající navíc kontakty s nejprogresivnější uměleckou sférou na obou polokoulích, v tom byla teorie skálopevná, byl jsem sotva hoden rozvázat jí sandály, o tom žádná, problém byl v tom, že jsem prokazoval stále hrubší lhostejnost k jejímu statutu i ke svému, jednoho večera jsem si šel dolů do ledničky pro piva, a když jsem na ni narazil v kuchyni, ujelo mi „Uhni, krávo“, načež jsem popadl balík San Miguela a načaté chorizo, zkrátka musela se celý ten týden cítit poněkud rozhozeně, připomínat své společenské postavení není jednoduché, když hrozí, že vám na to protějšek říhne do obličeje nebo se uprdne, jistě tu bylo dost lidí, jimž se mohla se svými rozpaky svěřit, tedy určitě ne rodina, jež by okamžitě situaci využila ve svůj prospěch s tím, že je načase, aby se vrátila do Japonska, avšak určitě kamarádky, kamarádky nebo známosti, a myslím, že musela strávit spoustu času na Skypu během těch několika dní, kdy jsem se rozhodl nakonec dát sbohem roussillonským pěstitelům meruněk, chystajícím se upadnout do zapomnění, moje tehdejší lhostejnost k roussillonským pěstitelům meruněk se mi dnes jeví jako předzvěst lhostejnosti, kterou jsem v rozhodující chvíli projevil vůči výrobcům mléka z Calvadosu a Manche, jakož i základnější lhostejnosti, k níž jsem poté dospěl k vlastnímu osudu a která mě v tu chvíli pudila vyhledávat přítomnost seniorů, což paradoxně nebylo tak snadné, neboť mě mohli konfrontovat coby falešného seniora, párkrát mě odbyli zejména Angličané (ale to nevadilo, Angličané vás nikdy dobře nepřijmou, Angličané jsou skoro stejně tak rasističtí jako Japonci, jichž představují tak říkajíc light verzi), ale i Holanďani, již mě pochopitelně neodmítali z xenofobie (jak by mohl být Holanďan xenofobní? rozpor je už v těch pojmech, Holandsko není stát, maximálně firma), ale protože odmítali pustit mě do svého seniorského světa, neprokázal jsem dostatečné zásluhy, nemohli se mnou zapříst hovor o svých problémech s prostatou nebo bypassy, překvapivě mě mnohem snadněji přijímali indignados, jejich mládí doprovázela skutečná naivita a během těch několika dní jsem se mezi ně mohl klidně propadnout, a stejně nezbývalo než propadnout, byla to má poslední šance, a zároveň jsem je mohl hodně naučit, skvěle jsem poznal excesy zemědělského průmyslu, jejich militantismus by v kontaktu se mnou získal na konzistenci, tím spíš, že španělská politika vůči GMO byla více než pochybná, Španělsko bylo jednou z nejliberálnějších zemí Evropy a v oblasti GMO i nejnezodpovědnějších, celému Španělsku, všem španělským campos hrozilo, že se přes noc stanou genetickou bombou, vlastně by stačila holka, vždycky stačí holka, ale nedošlo k ničemu, co by mi dalo zapomenout na kaštanku z El Alquiánu, a s odstupem z toho ani neviním přítomné indignados, dokonce si ani přesně nevybavuji, jak se ke mně chovaly, když se k tomu vracím, mám pocit, že s povrchní dobrotivostí, ale předpokládám, že i já jsem byl jen povrchně přístupný, Yuzin návrat mě zničil a očividně bylo nezbytné, abych se Yuzu zbavil, a to pokud možno co nejdřív, stal jsem se neschopným všímat si, a kdybych si všímal, věřit ve skutečnost jejího půvabu, vnímal jsem jako somálský uprchlík sledující na internetu dokumentární film o vodopádech v bernském Oberlandu. Kvůli absenci hmatatelných událostí, a dokonce důvodů žít mé dny plynuly stále bolestněji, nakonec jsem nechal plavat i své roussillonské pěstitele meruněk; do kavárny jsem už moc nechodil, abych se vyhnul konfrontaci s indignadou nahoře bez. Pozoroval jsem pohyby slunečního světla na dlažbě, naléval se brandy Cardenal Mendoza a tím to tak haslo.

Navzdory nesnesitelné prázdnotě dnů ve mně představa návratu do Paříže vzbuzovala obavy, během cesty budu nucen spát ve stejné posteli jako Yuzu, nemohli jsme si přece brát oddělené pokoje, necítil jsem se s to čelit recepčním a jejich Weltanschaung a hotelovému personálu vůbec, budeme k sobě tedy přilepeni bez přestávky čtyřiadvacet hodin denně a tahle muka budou trvat celé čtyři dny. Za časů Camille by mi k návratu stačily dva dny, jednak proto, že řídila i ona a pravidelně mě střídala, ale také proto, že rychlostní omezení ještě nebyla ve Španělsku dodržována, ještě nezavedli bodovací systém a ani koordinace evropských byrokratů nebyla na tak vysoké úrovni, z čehož plynula všeobecná laxnost, co se týkalo menších přestupků páchaných cizinci. Nejenže omezení do 150 nebo 160 km/h místo nynějších směšných 120 km/h samozřejmě umožňovalo strávit na cestě méně hodin, ale hlavně umožňovalo řídit déle a za lepších bezpečnostních podmínek. Na oněch nekonečných španělských dálnicích, táhnoucích se do neznáma, skoro prázdných a drcených sluncem, probíhajících totálně nudnou krajinou, hlavně mezi Valencií a Barcelonou – ale projet vnitrozemím nic moc neřešilo, úsek mezi Albacete a Madridem byl stejně tak ubíjející –, i jen konzumace kávy, kdykoli to šlo, či kouření cigarety za cigaretou velmi obtížně bránily dřímotám, po dvou nebo třech hodinách té úmorné štreky se vám prostě začaly zavírat oči, jedině výboj adrenalinu vyvolaný rychlostí snad mohl udržet pozornost bdělou, to absurdní omezení rychlosti bylo ve skutečnosti přesně příčinou nárůstu smrtelných úrazů na španělských dálnicích, a pokud jsem nechtěl riskovat smrtelné úrazy – což by, pravda, znamenalo řešení –, musel jsem se nyní omezit na denní etapy o 500–600 kilometrech.

Už za Camilliných časů byl problém najít u dálnice hotely, jež by přijímaly kuřáky, ale během oněch dvou dní, které nám stačily (jeden, abychom projeli Španělsko, a další na dojezd do Paříže), jsme přece jen několik takových rebelujících zařízení objevili, jedno na baskickém pobřeží, druhé na Côte Vermeille, třetí rovněž v departmentu Pyrénées-Orientales, ale trochu víc ve vnitrozemí – přesně v Bagnères-de-Luchon, už v horách –, z něhož, tedy ze zámku Riell, jsem si odnesl asi nejkouzelnější vzpomínku kvůli kýčovité, pseudoexotické, nepravděpodobné výzdobě pokojů.

Zákonný útlak byl tehdy méně dokonalý, v síti ještě zbylo pár děr, ale také jsem byl mladší, věřil jsem, že nepřekročím zákon, ještě jsem věřil ve spravedlnost své země a v globálně blahodárný charakter jejích zákonů, zatím jsem si neosvojil ono partyzánské know-how, díky němuž jsem později mohl ignorovat detektory kouře: odšroubovat poklop, dva zásahy kleštiček k vyřazení elektrického obvodu alarmu a bylo. Těžší bývá přelstít uklízečky, jejichž čich, neúprosně trénovaný k odhalování stop tabáku, je většinou neomylný, a jediným řešením v takovém případě je podmáznout je, velkoryse dávkovaný tuzér vždycky umožňuje koupit si jejich mlčení, i když za takových okolností se vám pobyt samozřejmě prodraží a nikdy nejste chráněni před zradou.

* * *

První zastávku jsem plánoval v luxusním hotelu Chinchon, to byla nezpochybnitelná volba, paradory, španělské luxusní hotely obecně byly nezpochybnitelnou volbou, ale tenhle byl obzvlášť kouzelný, nacházel se v klášteře ze šestnáctého století, okna pokojů vedla na dlážděné patio, kde zurčela fontána, všude v chodbách a už i v recepci bylo možné usednout do nádherných španělských křesel z tmavého dřeva. Yuzu tak učinila, zkřížila nohy s obvyklou blazeovanou povýšeností, a aniž věnovala sebemenší pozornost interiéru, zapnula si smartphone, předem připravená si stěžovat, že tu není wi-fi. Ta tam však byla, což byla spíš dobrá zpráva, neboť ji to po zbytek večera zaměstná. Přesto musela vstát, trochu podrážděně, aby osobně předložila cestovní pas a povolení k pobytu ve Francii a podepsala se na určených místech, celkem třikrát na jednotlivé formuláře, jež jí předložil hoteliér, administrativa v paradorech zůstávala zvláštně byrokratická a puntičkářská, naprosto nepřizpůsobená představě západního turisty o recepci boutique hotelu, koktejly na přivítanou nebylo jejich gusto, zato kopírka pasů ano, od Franca se tu toho pravděpodobně moc nezměnilo, přitom paradory byly boutique hotely, dokonce byly jejich skoro dokonalým archetypem, vše, co ještě ve Španělsku stálo za to v oblasti středověkých hradů nebo renesančních klášterů, bylo proměněno na paradory. Tato vizionářská politika se začala uplatňovat roku 1928, ale celý rozměr nabrala s příchodem jednoho muže. Francisco Franco bez ohledu na jiné, občas diskutabilní aspekty své politické činnosti mohl být považován v celosvětovém měřítku za vynálezce turistiky s kouzlem, jeho dílo tím však nekončilo, tento univerzální duch měl později položit základy původní turistiky masové (pomysleme na Benidorm! pomysleme na Torremolinos! existovalo ve světě v šedesátých letech něco srovnatelného?), Francisco Franco byl ve skutečnosti velikánem turistiky a v tomto světle bude i doceněn, začínali ho ostatně oceňovat na některých švýcarských hotelových školách a obecněji se frankismus v poslední době stal předmětem zajímavých prací na Harvardu a Yale, jež ukázaly, že caudillo se v předtuše, že Španělsko nikdy nedožene vlak průmyslové revoluce, který popravdě úplně zmeškalo, rozhodl přeskočit několik fází a investovat do třetí, konečné fáze evropské ekonomiky, do terciárního sektoru služeb a turistiky, čímž poskytl své zemi rozhodující konkurenční výhodu v době, kdy zaměstnanci nových průmyslových zemí chtěli vyšší kupní sílu využít buď v boutique, nebo v masové turistice v souladu se svým postavením, nicméně Číňani zatím v nedohlednu, za námi čekal zcela obyčejný anglický univerzitní pár, ovšem Číňani přijdou, určitě přijdou, o tom jsem vůbec nepochyboval, přece jenom ale příjezdové formality zjednodušit šly, ať už pociťujeme nebo máme pociťovat ke generálově dílu na poli turistiky jakýkoli respekt, věci se změnily, nyní bylo nepravděpodobné, že z Východu přijdou špioni a pokusí se nenápadně vmísit se mezi obyčejné turisty, špioni, již se sami stanou běžnými turisty tak jako jejich šéf a první z řady Vladimir Putin.

Když jsme si odbyli formality a vyplnili a podepsali všechna hotelová lejstra, pocítil jsem opět chvilku masochistické radosti, když jsem zachytil Yuzin ironický, až pohrdavý pohled na to, jak podávám recepčnímu svou mapu Amigos de Paradores, aby mi schválil body; nenechávala se rozhodně pobízet. Zamířil jsem k našemu pokoji se svým samsonitem; následovala mě s hrdě vztyčenou hlavou bez zavazadel Zadig a Voltaire (nebo Pascal a Blaise, už nevím), která nechala stát uprostřed haly. Dělal jsem, že jsem si ničeho nevšiml, a jakmile jsme dorazili do pokoje, vytáhl jsem si z minibaru cruzcampo a zapálil si cigaretu – neměl jsem se čeho bát, různé zkušenosti mě ujistily, že detektory kouře v paradorech byly rovněž z Frankovy éry a spíše z jejího konce a že všem to bylo šumák, šlo jen o pozdní a povrchní ústupek normám mezinárodní turistiky, založený na iluzi americké klientely, jež tak či onak nikdy do Evropy a ještě méně do paradorů nedorazí, pouze Benátky se v Evropě mohly pyšnit neurčitou americkou návštěvností, evropským profesionálům v oblasti turistiky nyní nastal čas zaměřit se na neotesanější a novější země, pro které rakovina plic představovala jen okrajovou a špatně zdokumentovanou nevýhodu. Deset minut se nedělo nic nebo skoro nic, Yuzu trochu váhala, zkontrolovala, že její smartphone je stále online, že žádný nápoj v minibaru nevyhovuje jejímu statusu: byla tam piva, běžná kokakola (dokonce ani light) a minerálka. Nakonec prohodila tónem, který se už ani nesnažil o větu tázací: „Přinesou ta zavadla?“ „Netuším,“ odvětil jsem a otevřel další cruzcampo. Japonci nedokážou skutečně rudnout, odpovídající psychologický mechanismus znají, ale výsledek je spíš do okrova, zkrátka potupu, musím uznat, spolkla, potřebovala minutu třesu, ale strávila ji, beze slova se otočila a zamířila ke dveřím. Vrátila se za pár minut, když jsem dopíjel pivo, a táhla za sebou kufr. Když se objevila po dalších pěti minutách s cestovní taškou, začal jsem už třetí – ta cesta mě opravdu dehydrovala. Jak jsem předpokládal, po zbytek večera na mě nepromluvila, což mi umožnilo soustředit se na zdejší pokrmy a využití architektonického dědictví – paradory se od začátku rozhodly vsadit na regionální španělskou gastronomii a výsledek je podle mě často vynikající, byť obvykle trochu mastný.

Při naší druhé zastávce jsem ještě přihodil a zvolil řetězec Relais Châteaux, konkrétně zámek Brindos, nacházející se v obci Anglet nedaleko Biarritzu. Tentokrát jsme se dočkali drinku na přivítanou, snaživých a početných číšníků, zákusků a cukrovinek v porcelánových číškách, v minibaru na náš čekala vychlazená lahev Ruinartu, zkrátka byl to Relais Châteaux, jak má být, na baskickém pobřeží, jak má být, všechno mohlo klapat, kdybych si náhle nevzpomněl, právě když jsem procházel čítárnou, kde hluboké ušáky obklopovaly stolky se stohy Figaro Magazine, Côte Basque, Vanity Fair a dalších publikací, že jsem v tom hotelu už byl s Camille, poslední léto před naším rozchodem, a nepatrný a velmi dočasný návrat dobrosrdečnosti, který jsem začal pociťovat k Yuzu (která v tomto příznivějším prostředí ožila, svým způsobem začala znovu příst a na postel už rozprostřela několik šatů, evidentně proto, aby byla při večeři oslnivá), při srovnání, jemuž jsem se nevyhnul mezi jejich chováním, ihned vyvanul. Camille prošla přijímacími místnostmi s otevřenou pusou, prohlížela si jako u vytržení obrazy v rámech, hrubé zdivo, ozdobné lampy. Po vstupu do pokoje se zastavila, téměř ohromená neposkvrněnou masou king size postele, a stydlivě si sedla na kraj, aby vyzkoušela její pružnost a měkkost. Naše junior apartmá vedlo k jezeru; ihned zatoužila po společné fotce, a když jsem otevřel dvířka minibaru a zeptal se jí, zda si dá pohár šampaňského, zvolala „Joooo!“ s výrazem naprostého štěstí a já věděl, že si toto štěstí dostupné vyšším středním třídám vychutnává každou vteřinu, já na tom byl jinak, už jsem měl s těmito hotely co dělat, právě v takových hotelech stavěl můj otec, když jsme jeli na prázdniny do Méribelu, na zámku v Igé v departmentu Saône-et-Loire nebo na „Panství Clairefontaine“ v Chonas-l’Amballan, a sám jsem spadal do vyšší střední třídy, zatímco ona pocházela z nižší střední, ještě ochuzené krizí.

Neměl jsem už ani chuť jít se projít před večeří po březích jezera, samotná ta myšlenka se mi hnusila jako znesvěcení a jen s nevolí jsem na sebe hodil bundu (když jsem přece jen dorazil šampaňské), abych se odebral do hotelové restaurace s jednou michelinskou hvězdou, kde se John Argand prostřednictvím menu „Z Johnova trhu“ kreativně vracel k domácí baskické kuchyni. Šlo o typ restaurací, jež by byly snesitelnější, kdyby si obsluha nedávno nezvykla deklamovat složení sebemenší jednohubky tónem plným gastronomicko-literárního patosu, očekávajíc zřejmě od zákazníků spiklenecká gesta nebo aspoň zájem, aby společně povýšili stolování na společnou přátelskou zkušenost, přestože jen způsob, jakým přáli „Dobrou ochutnávku!“ na závěr svého labužnického proslovu, obvykle stačil, abych chuť ztratil.

Další, ještě politováníhodnější inovace od pobytu s Camille spočívala právě v instalaci detektorů kouře do pokojů. Všiml jsem si jich hned po příchodu a zároveň si uvědomil, že vzhledem k výši stropů – aspoň tři metry, spíše čtyři – je nedokážu deaktivovat. Po hodině dvou váhání jsem ve skříni objevil pokrývky navíc a rozhodl se spát na balkoně – naštěstí noci byly mírné, na kongresu o vepřovém průmyslu ve Stockholmu jsem zažil mnohem těžší chvíle. Jedna z porcelánových misek obsahujících sladkosti mi poslouží jako popelník; postačí mi ji vyčistit a vajgly schovat do žardiniéry s hortenziemi.

* * *

Třetí den cesty byl nekonečný, dálnice A10 jako by se celá opravovala a na výjezdu z Bordeaux jsme stáli dvě hodiny. V tomto stavu pokročilé podrážděnosti jsem dorazil do Niortu, jednoho z nejškaredějších měst, jaké jsem kdy viděl. Yuzu se neubránila užaslému výrazu, když zaznamenala, že naše denní etapa končí v hotelu Mercure-Marais Poitevin. Proč jsem ji tak ponižoval? Navíc zbytečně, neboť jak mi oznámila recepční s viditelnou stopou zlomyslného uspokojení, hotel nedávno přešel „na žádost zákazníků“ do stoprocentně nekuřáckého režimu – ano, pravda, stránky ještě nejsou aktualizované, ví o tom.

Nazítří jsem poprvé v životě přivítal první pařížská předměstí s úlevou. Vždy když jsem v neděli večer coby mladík opouštěl Senlis, kde jsem trávil velmi chráněné dětství, a vracel se za studiem do centra Paříže, projížděl Villiers-le-Bel, pak Sarcelles, pak Pierrefitte-sur-Seine a nakonec Saint-Denis a přitom sledoval, jak kolem mě roste hustota osídlení a řady bytovek, agresivita hovorů v autobusech a očividně i úroveň nebezpečí, měl jsem pokaždé jasně charakterizovaný pocit, že se vracím do pekla, a to do pekla, jež si postavili lidé podle svého gusta. Teď to bylo jiné, sociální postup bez zvláštního lesku mi umožnil uniknout, a doufal jsem, že definitivně, fyzickému, a dokonce i vizuálnímu kontaktu s nebezpečnými třídami, nyní jsem žil v pekle svém, které jsem si vybudoval podle svého gusta.

Bydleli jsme ve velkém třípokojovém bytě v devětadvacátém patře věžáku Totem, jakési voštinové struktuře z betonu a skla spočívající na čtyřech obrovských pilířích z hrubého betonu, jež připomínala ony odpudivé, ale prý lahodné houby, kterým se myslím říká smrži. Věž Totem se nacházela v nitru čtvrti Beaugrenelle, přímo naproti Labutímu ostrovu. Nesnášel jsem tu věž a nesnášel jsem čtvrť Beaugrenelle, ale Yuzu ten obří betonový smrž milovala, „okamžitě se do něj zabouchla“, jak tvrdila všem našim hostům, aspoň ze začátku, možná že to tvrdila stále, ale už dost dlouho jsem se přestal s Yuzinými hosty vídat, bezprostředně před jejich příchodem jsem se zavřel do pokoje a celý večer z něj nevyšel.

Už několik měsíců jsme žili odděleně, nechal jsem jí „rodičovské apartmá“ (rodičovské apartmá je jako pokoj, ale s velkým šatníkem a koupelnou, to uvádím pro čtenářstvo z „lidu“) a sám jsem obýval „pokoj pro přátele“ a používal příslušnou umývárnu se sprchou. To mi úplně stačilo k vyčištění zubů a rychlé sprše.

Náš pár se nacházel v konečné fázi, nic už ho nemohlo zachránit a ostatně to nebylo ani žádoucí, musel jsem však uznat, že jsme disponovali tím, čemu se říká „krásný výhled“. Z obývacího pokoje i z rodičovského apartmá vedl na Seinu a mimo 16. obvod na Bouloňský lesík, park Saint-Cloud a tak dál; při hezkém počasí byl vidět i zámek ve Versailles. Z mého pokoje byl vidět přímo hotel Novotel, nacházející se blíž než na kabelovou délku, a za ním na většinu Paříže, ale to mě nezajímalo, nechával jsem neustále zatažené závěsy, nejenže jsem nesnášel čtvrť Beaugrenelle, ale nesnášel jsem celou Paříž, to město zamořené ekozodpovědnými buržousty mě odpuzovalo, buržoust jsem byl možná taky, ale ekozodpovědný ne – možná jsem v životě moc dobrého nedokázal, ale aspoň jsem přispěl k destrukci planety –, systematicky jsem sabotoval program třídění odpadu, který v budově zavedlo družstvo, a prázdné lahve od vína jsem házel do popelnice vyhrazené papíru a obalům a organický odpad jsem cpal do „skla“. Trochu jsem byl na tuto svou neobčanskost pyšný, ale také jsem se malicherně mstil za nehorázné ceny nájemného a služeb – jakmile jsem je uhradil a vyplatil Yuzu „příspěvek na domácnost“ (hlavně na objednávku sushi), bylo přesně devadesát procent mého měsíčního platu pryč, zkrátka můj dospělý život se omezoval na pomalé mrhání dědictvím po otci, to si můj otec nezasloužil, bylo rozhodně načase, abych tyhle kraviny ukončil.

Co jsem ji znal, Yuzu pracovala v Japonském domě kultury na nábřeží Branly, měla to pět set metrů z bytu, ale přesto tam jezdila na kole, na svém stupidním holandském kole, které pak musela vyvézt výtahem a zaparkovat v obýváku. Předpokládám, že najít ten flek jí pomohli rodiče, o nichž jsem nevěděl přesně, co dělají, ale byli nepopiratelně bohatí (z dcery jedináčka bohatých lidí musí vzniknout člověk, jako je Yuzu, nehledě na zemi, nehledě na kulturu), nejspíš ne extrémně bohatí, nepředstavoval jsem si jejího otce jako předsedu představenstva Sony nebo Toyoty, spíš jako vysoce postaveného úředníka.

Přijali ji, vysvětlila mi, aby „omladili a modernizovali“ tamější program kulturních událostí. To nebude sranda, uvědomil jsem si: leták, který jsem popadl poprvé, když jsem ji navštívil v práci, vyzařoval smrtelnou nudu: dílny origami, ikebany a tenkoku, představení kamišibai a džómonských bubnů, konference o go a čajové cestě (škola Urasenke, škola Omotosenke), s tím, že vzácní japonští hosté byli živými národními poklady jen těsně, většině bylo aspoň devadesát, příhodnější označení by asi bylo umírající národní poklady. Zkrátka aby dostála smlouvě, stačilo jí za tu dobu zorganizovat jednu či dvě manga výstavy nebo festival nových trendů v japonském pornu; it was quite an easy job.

Přestal jsem chodit na výstavy, jež Yuzu organizovala, půl roku předtím, poté co jsem zhlédl výstavu Daikičiho Amana, fotografa a tvůrce videí, jenž se proslavil snímky nahých žen pokrytých různými odpornými živočichy, jako jsou úhoři, chobotničky, švábi, kroužkovití červi apod. Na jednom z jeho videí chytala Japonka zuby chapadla chobotničky, vylézající ze záchodové mísy. Myslím, že jsem nikdy neviděl nic tak nechutného. Bohužel než jsem se začal zajímat o vystavená díla, jako obvykle jsem začal u pohoštění; trvalo dvě minuty, než jsem vystřelil na toalety kulturního centra zvrátit požitou rýži a syrovou rybu.

Víkendy byly pokaždé utrpení, ale jinak jsem mohl týdny proplouvat, aniž jsem na Yuzu narazil. Když jsem ráno odcházel na Ministerstvo zemědělství, zdaleka nebyla vzhůru – málokdy vstávala před dvanáctou. A když jsem se vracel okolo sedmé večer, skoro nikdy nebyla doma. K tak pozdním časům ji pravděpodobně nevybízela práce, a koneckonců to bylo normální, bylo jí jen šestadvacet a mně o dvacet víc, touha po společenském životě s dospělostí klesá, nakonec dojdeme k tomu, že jsme se o něm už dozvěděli všechno, co potřebujeme, navíc jsem si do pokoje nechal instalovat SFR box, získal tak přístup ke sportovním kanálům a mohl sledovat francouzskou, anglickou, německou, španělskou a italskou fotbalovou ligu, to představovalo nezanedbatelný počet hodin zábavy, kdyby Pascal znal SFR, možná by mluvil jinak, a to vše za stejnou cenu jako u jiných operátorů, nechápal jsem, že SFR víc nezdůrazňuje v reklamách svou krásnou sportovní nabídku, inu každý děláme, co umíme.

Bezpochyby kritizovatelnější bylo, z hlediska obecně přijímané morálky, že Yuzu dost často chodila, jak jsem o tom byl přesvědčen, na „svobodomyslné párty“. Na jednu jsem ji doprovodil, hned na začátku našeho vztahu. Odehrávala se v soukromém sídle na Béthunském nábřeží na ostrově Saint-Louis. Nenapadalo mě, kolik takové bydliště může stát na trhu, možná dvacet milionů eur, prostě nikdy jsem nic takového neviděl. Přišlo asi sto lidí, zhruba dva muži na jednu ženu, muži byli celkově mladší a společensky viditelně níž, vzezření některých dokonce odkazovalo k předměstí, museli jim platit, říkal jsem si chvíli, ale vlastně asi ne, šukat zadarmo je pro většinu mužů skvělá příležitost, postupně ve třech přijímacích salonech dějiště, v nichž jsem strávil večer, navíc teklo šampaňské a podávaly se keksy.

V těchto přijímacích salonech neprobíhalo nic sexuálního, avšak krajně erotické oblečení žen a fakt, že páry nebo skupiny pravidelně mířily ke schodům vedoucím do pokojů, nebo naopak do sklepení, jasně poukazovaly na ducha setkání.

Asi po hodně, když bylo evidentní, že nepůjdu odhalit, co se snuje nebo vyměňuje mimo švédské stoly, zavolala Yuzu Uber. Na zpáteční cestě mi neadresovala žádnou výčitku, ale neprojevila ani žádnou lítost či zahanbení; vlastně se už k tomu večeru nevrátila a už ho nikdy nezmínila.

To ticho jsem vnímal jako potvrzení své hypotézy, že se těchto povyražení nevzdá, a jednoho večera jsem o tom chtěl mít jasno, šlo o absurdní věc, každou chvíli se mohla objevit, navíc šmejdit v počítači partnerky opravdu není moc ctihodné, zvláštní věc, ta potřeba vědět, i když slovo potřeba je možná přehnané, řekněme, že toho večera běžely jen neuspokojivé mače.

Setřídil jsem její maily podle velikosti, a snadno tak vypreparoval desítku těch, jež doprovázela videa. V prvním se má přítelkyně nacházela uprostřed klasického gangbangu: honila, kouřila a nechávala se ojet asi patnácti muži, již klidně čekali, až na ně přijde řada, a při vaginální a anální penetraci používali kondom; vše probíhalo v naprostém tichu. V jednu chvíli se pokusila vzít do pusy dvě péra, ale úplně se jí to nepodařilo. Jindy jí účastníci ejakulovali na tvář, kterou postupně pokrylo sperma, chvíli nato zavřela oči.

To by všechno bylo ok, dá-li se to tak říct, nebo spíš řekněme, že mě to příliš nepřekvapilo. Víc mě zaujala jiná věc: ihned jsem poznal výzdobu, to video natočili v mém bytě, konkrétně v rodičovském apartmá, a to se mi moc nelíbilo. Musela využít některé z mých cest do Bruselu, kam jsem definitivně přestal jezdit víc než před rokem, odehrálo se to tedy na začátku našeho vztahu, tedy v době, kdy jsme spolu ještě souložili, a to dokonce hodně, myslím, že jsem nikdy tolik nešukal jako tehdy, byla k mání skoro pořád, takže jsem z toho vyvodil, že je do mě zamilovaná, ale možná jsem udělal v hodnocení chybu, stejně jako hodně mužů, a nebo to chyba nebyla a funguje tak většina žen (jak se píše v popularizačních knihách psychologie), majíce to v softwaru (jak se říká v televizních politických debatách na Public Sénat), a Yuzu pak mohla být zvláštní případ.

Jak ještě víc potvrzovalo druhé video, zvláštní případ skutečně byla. Tentokrát se výjev neodehrával u mě ani v soukromém sídle na ostrově Saint-Louis. Jestliže zařízení na Saint-Louis bylo stylové, minimalistické, černobílé, zde působilo blahobytně, měšťácky, jak od Chippendala, tipoval jsem Fochovu třídu, bohatého gynekologa nebo možná úspěšného televizního moderátora, Yuzu každopádně masturbovala na otomanu, pak se sesula k zemi, pokryté červeným kobercem s nejasně perskými motivy, načež se objevil dobrman a pronikl do ní s vervou své rasy. Potom kamera změnila úhel, a zatímco se na ní dobrman dál činil (v přírodě přitom psi ejakulují velmi rychle, ale ženský pohlavní orgán zřejmě vykazuje oproti pohlavnímu orgánu feny významné rozdíly, a on se špatně orientoval), Yuzu dráždila žalud bulteriérovi, jehož nakonec vzala do pusy. Bulteriér, zřejmě mladší, se udělal dřív než za minutu, a vystřídal ho boxer.

Po tomto psím minigangbangu jsem sledování videa přerušil, přepadla mě nevolnost, ale hlavně za ta zvířata; zároveň jsem si nemohl neuvědomovat (podle všeho, co jsem zjistil o mentalitě tohoto národa), že spát se Zápaďanem je pro Japonku skoro jako kopulovat se zvířetem. Než jsem opustil rodičovské apartmá, nahrál jsem si všechna videa na flešku. Yuzin obličej byl jasně rozpoznatelný a já začal v duchu snovat nový plán osvobození, spočívající prostě (dobré nápady jsou vždycky prosté) a dobře v tom, vyhodit ji z okna.

Praktická realizace nebyla složitá. Nejdřív bych ji přiopil pod záminkou, že nápoj je mimořádně kvalitní, něco ve stylu dárek malého pěstitele mirabelek z Vogéz, na takové argumenty moc dobře slyšela, v tomhle smyslu zůstala skutečně turistkou. Japonci a Asiati obecně alkohol nesnášejí dobře kvůli špatné funkci aldehyddehydrogenázy 2, která zajišťuje přeměnu etanolu na kyselinu octovou. Už jsem to u ní zažil, za méně než pět minut upadla do alkoholického otupění; pak mi tedy postačí otevřít okno a přenést její tělo, vážila míň než padesát kilo (zhruba totéž co její zavazadla), bez problémů ji odtáhnu, a dvacet devět pater nepromíjí.

Mohl jsem pochopitelně fingovat nehodu z opilosti, všechno to působilo celkem věrohodně, ale naprosto, až možná přehnaně jsem věřil francouzské policii a původně jsem uvažoval o přiznání: v podobě těch videí, jak jsem se domníval, jsem disponoval polehčujícími okolnostmi. Trestní zákoník z roku 1810 v článku 324 stanoví, že „vražda spáchaná manželem na manželce nebo manželkou na manželovi je neomluvitelná […], nicméně v případě nevěry, jak o ní pojednává článek 336, vražda spáchaná manželem na manželce nebo na spojenci ve chvíli, kdy je přistihne in flagranti v domě manželů, je omluvitelná“. Takže kdybych si to za Napoleona v den grupáče přihasil s kalašnikovem, byl bych jednoduše zproštěn viny. Napoleonovy časy byly však pryč, a dokonce i Rozvod po italsku, a rychlý průzkum na internetu mi vyjevil, že průměrný trest za zločin z vášně v rámci manželství byl sedmnáct let natvrdo; některé feministky chtěly jít dál a umožnit vyměřování přísnějších trestů zavedením pojmu „feminicid“ do Trestního zákoníku; to mi připadalo spíš zábavné, připomínalo to insekticid nebo raticid. Ale přece jen, sedmnáct let mi připadalo dost.

I když možná že to ve vězení není tak špatné, říkal jsem si, zbavíte se administrativních problémů, stejně tak se o vás postarají z lékařského hlediska, hlavní nevýhodou je, že vás neustále mlátí a ojíždějí jiní vězni, ale když o tom tak přemýšlím, ponižování a sodomizování se týkalo hlavně pedofilů nebo případně mladých slaďoušků s malými andělskými zadečky, křehkých a světáckých delikventů, již hloupě uklouzli kvůli lajně koksu, já byl spíš udělaný a podsaditý a tak trochu alkoholik, ve skutečnosti jsem odpovídal spíš profilu průměrného obžalovaného. „Ponížení a natržení“ znělo jako dobrý název, trash Dostojevský, ostatně pokud jsem si dobře vzpomínal, Dostojevský psal o vězeňském prostředí, možná že to šlo transponovat, tedy to jsem zrovna neměl čas ověřovat, musel jsem se rychle rozhodnout a měl jsem dojem, že chlap, který zabil svou ženu „ze cti“, by se mezi spoluvězni měl těšit určité úctě, to mi aspoň napovídalo mé slabé chápaní psychologie vězeňského prostředí.

Na druhou stranu venku jsem přece jen měl rád pár věcí, například zastávku v G20, kde měli čtrnáct variant hummusu, nebo procházky v lese, ty hlavně jako dítě, měl jsem jich provozovat víc, až příliš jsem ztratil kontakt s dětstvím, zkrátka delší pobyt za katrem pravděpodobně nebyl nejlepší nápad, ale myslím, že rozhodl hummus. Nemluvě o morálních aspektech vraždy, samozřejmě.

Řešení mi kupodivu vytanulo při sledování Public Sénat – kanálu, od nějž jsem si nic moc nesliboval, každopádně nic takového. Dávali filmový dokument zvaný „Zmizelí z vlastní vůle“, který se věnoval životům různých osob, jež se naprosto nepředvídatelně rozhodly spálit všechny mosty s rodinou, přáteli, zaměstnáním: týpka, jenž jednoho pondělního rána při cestě do práce nechal auto na parkovišti u nádraží a nasedl do prvního vlaku, kterým náhodou dojel někam; jiného, který odešel z večírku, a místo aby zamířil domů, zaplatil si pokoj v prvním hotelu, co se namanul, načež se toulal od jednoho pařížského hotelu ke druhému a každý týden měnil adresu.

Čísla zněla působivě: každý rok se ve Francii přes dvanáct tisíc lidí rozhodne zmizet, opustit rodinu a začít nový život, někdy na druhém konci světa, někdy ve stejném městě. Fascinovalo mě to a zbytek noci jsem strávil na internetu hledáním dalších informací, stále přesvědčenější, že jdu vstříc svému osudu: i já zmizím z vlastní vůle a v mém případě to bude obzvlášť jednoduché, nemusel jsem utíkat před ženou, rodinou, trpělivě vytvořeným společenským celkem, ale pouze před zahraniční konkubínou, jež neměla žádné právo mě pronásledovat. Všechny online stránky zdůrazňovaly také věc, kterou už vypíchl filmový dokument: dospělá osoba ve Francii může svobodně „přicházet a odcházet“, opuštění rodiny nepředstavuje přečin. Tu větu by měli vytesat obřími písmeny na veřejné budovy: opuštění rodiny ve Francii není přečin. Hodně na tom bazírovali a působivě to dokládali: pokud policie nebo četnictvo legitimuje pohřešovanou osobu, mají zakázáno bez jejího svolení informovat třetí osoby o její nové adrese, přičemž v roce 2013 byl zrušen postup hledání v zájmu rodin. Bylo až neuvěřitelné, že v zemi, kde osobní svobody měly rok od roku tendenci se smršťovat, si legislativa uchovala tuhle, základní, a podle mě dokonce zásadnější a filozoficky znepokojivější, než je sebevražda.

Přes noc jsem nespal a za svítání jsem se pustil do příslušných opatření. Konkrétní destinaci jsem nezvolil, ale myslel jsem si, že mě cesta zavede na venkov, a proto jsem se rozhodl otevřít si účet v bance Crédit Agricole, což udělali okamžitě, na přístup k internetu a šekovou knížku jsem nicméně musel čekat týden. Uzavřít účet v BNP mi trvalo čtvrt hodiny a převod prostředků na nový byl okamžitý. Přesunutí trvalých plateb, jež jsem chtěl zachovat (pojištění vozidla, zdravotní pojištění), vyřešilo pár e-mailů. S bytem to bylo trochu delší, považoval jsem za vhodné vymyslet si báchorku o nové práci v Argentině v obrovském vinařství v provincii Mendoza, všichni v realitce soudili, že to je úžasné, jakmile je řeč o opuštění Francie, považují to Francouzi za úžasné, je to jejich charakteristický rys, i kdyby šlo o Grónsko, považovali by to za úžasné, takže copak Argentina, kdybych řekl Brazílie, account manažerka by se nejspíš začala válet po zemi. V bytě jsem měl dvouměsíční výpovědní lhůtu, kterou uhradím převodem; co se týče výstupní kontroly, nebudu se moct zúčastnit, ale má přítomnost nebyla nezbytná.

* * *

Zbývalo zaměstnání. Na Ministerstvu zemědělství jsem měl smluvní poměr, každoročně prodlužovaný v srpnu. Šéfa mého oddělení překvapilo, že mu volám z dovolené, ale domluvili jsme si schůzku ještě na týž den. Pro tohoto muže, jenž se relativně vyznal v zemědělských otázkách, mi připadalo nutné připravit si sofistikovanější lež, byť založenou na té první. Vymyslel jsem si tedy pohádku o místu poradce v „zemědělském vývozu“ na argentinské ambasádě. „Ach, Argentina…,“ řekl temně. Argentinský zemědělský export ve skutečnosti už několik let doslova explodoval, a to ve všech odvětvích, a zdaleka to nekončilo, experti soudili, že Argentina se čtyřiačtyřiceti miliony obyvatel může v budoucnosti nakrmit šest set milionů lidí, a nová vláda to správně pochopila, s novou politikou oslabování pesa ti hajzlové doslova zaplaví Evropu svými výrobky, navíc neměli žádné zákonné restrikce GMO, fakt nás nečeká procházka růžovou zahradou. „Mají skvělé maso…,“ namítl jsem smířlivě. „Kdyby jen maso…,“ odpověděl ještě temněji: cereálie, sója, pampelišky, cukr, arašídy, veškerá výroba ovoce, samozřejmě maso, ale i mléko, to všechno byla odvětví, kde mohla Argentina Evropě sakra ublížit, a to hodně brzy. „Čili přecházíte k nepříteli…,“ uzavřel zdánlivě žertovným, avšak skutečnou hořkost obsahujícím tónem; raději jsem opatrně mlčel. „Jste jeden z našich nejlepších expertů; předpokládám, že jejich nabídka je finančně zajímavá…,“ naléhal tónem, který vzbuzoval obavy, že se co nejdřív něco pokazí; i tady mi proto nepřipadalo vhodné odpovídat, ale pokusil jsem se o zároveň potvrzující, omluvný, spiklenecký a skromný výraz – vlastně o dost složitou grimasu.

„Dobrá…,“ zaťukal prsty na stůl. Situace byla taková, že dovolená mi končila ke konci mého smluvního období, technicky jsem se tedy vůbec nemusel vracet. Pochopitelně byl trochu vykolejený, trochu zaskočený, ale poprvé to nejspíš nebylo. Jakmile dokáží slušné operativní schopnosti, Ministerstvo zemědělství platí zaměstnance na smlouvu dobře, mnohem lépe než své úředníky; samozřejmě se však nemůže měřit se soukromým sektorem, dokonce ani se zahraniční ambasádou, jakmile se její země rozhodne zavést skutečně dobyvačný plán, má téměř neomezený rozpočet, vzpomínám si na kamaráda z mého ročníku, jemuž ambasáda USA postavila, jak se říká, zlatý most, byť ve své misi naprosto selhal, kalifornská vína se pořád distribuovala ve Francii velmi málo a hovězí ze Středozápadu moc nelákalo, zatímco argentinské z nejasných důvodů ano, spotřebitel je malá impulzivní bytost, mnohem impulzivnější než tur, i když někteří komunikační poradci vytvořili docela pravděpodobný scénář: image kovboje se podle nich příliš přeceňovala, všichni teď vědí, že americký Středozápad je neurčité anonymní území, kde se střídají masokombináty a vzniká příliš burgerů ke každodenní spotřebě, nešlo to nijak, byl zapotřebí realismus, chytat zvířata do lasa už nepřicházelo v úvahu, zatímco o gauchovi (působilo latinskoamerické kouzlo?) evropský spotřebitel dál sní, představuje si širé nekonečné prérie, hrdá a svobodná zvířata cválající v pampě (pokud tur cválá, to chtělo ověřit), zkrátka argentinskému skotu se otevírá královská cesta.

Teď už bývalý šéf mi přece jen stiskl ruku, i když jen těsně, než jsem opustil jeho kancelář, a stihl ještě sebrat odvahu, aby mi popřál hodně štěstí v další profesní dráze.

Vyklidit kancelář mi trvalo méně než deset minut. Byly sotva čtyři odpoledne; za necelý den jsem zreorganizoval svůj život.

Vymazal jsem stopy svého předchozího společenského života bez vážnějšího problému, popravdě s internetem je všechno snazší, všechny faktury, daňová přiznání a další formality šly nyní zpracovat elektronicky, fyzická adresa se stala zbytečnou, na všechno stačil e-mail. Nicméně jsem měl pořád tělo, to tělo mělo určité potřeby a nejtěžší ve skutečnosti bylo najít si před útěkem pařížský hotel přijímající kuřáky. Potřeboval jsem asi stovku telefonátů, snášeje pokaždé vítězné pohrdání operátora, jenž pociťoval hmatatelné potěšení, že mi mohl se zlým uspokojením sdělit: „Ne, pane, to není možné, naše zařízení je zcela nekuřácké, děkujeme za zavolání.“ Zkrátka jsem touhle záležitostí strávil celé dva dny a teprve ráno třetího dne, zatímco jsem se vážně zabýval myšlenkou bezdomovectví (bezdomovec se sedmi tisíci eury na účtu by byl originální a pikantní), jsem si vzpomněl na hotel Mercure v Niortu – Marais Poitevin, nedávno ještě kuřácký, možná se mi tam rýsovala šance.

A skutečně, několikahodinovým vyhledáváním na internetu jsem zjistil, že skoro všechny pařížské hotely Mercure sice uplatňovaly plně nekuřáckou politiku, ale existovaly výjimky. A tak svoboda nepřicházela ani od soukromníka, nýbrž v důsledku nechuti některých podřízených respektovat nařízení šéfů, z určitého odporu, vzpoury individuálního svědomí, již popsali v různých divadelních hrách už existencialisté hned po druhé světové válce.

Hotel se nacházel na třídě Sestry Rosalie ve 13. obvodě, poblíž Italského náměstí, neznal jsem tu ulici ani sestru, ale Italské náměstí mi vyhovovalo, leželo dost daleko od Beaugrenelle, nehrozilo, že tam náhodou potkám Yuzu, chodívala maximálně do Marais a na Saint-Germain, k tomu pár skotačivých večírků a měli jsme její trasu, byl bych stejně klidný u Italského náměstí jako ve Vesoulu nebo v Romorantinu.

Odchod jsem si naplánoval na pondělí 1. srpna. Večer 31. července jsem se posadil do obýváku a čekal na Yuzu. Uvažoval jsem, kolik času bude potřebovat, aby pochopila fakta, uvědomila si, že odcházím nadobro a že se nikdy nevrátím. Její pobyt ve Francii každopádně určovala dvouměsíční lhůta výpovědi z nájmu. Nevěděl jsem, jaký plat vlastně brala v Japonském domě kultury, ale určitě nepostačí k pokrytí nákladů a neuměl jsem si moc představit, že by se přestěhovala do nějaké ubohé garsonky, musela by se zbavit tří čtvrtin oblečení a kosmetiky, šatní skříň a koupelna rodičovského apartmá sice byly velké, ale dokázala vyplnit oba prostory od okraje po okraj, množství předmětů, které potřebovala k údržbě svého statutu ženy, bylo děsivé, ženy to obvykle nevědí, ale jde o něco, co se mužům nelíbí, co se jim dokonce hnusí, až nakonec dojdou k závěru, že si pořídili falšovaný výrobek, jehož krásu lze zachovat jen nekonečnými fígly, které rychle začnou (ať už je původní shovívavost mužů zvaných macho vůči známým ženským vrtochům jakákoli) považovat za nemorální, a faktem je, že v koupelně trávila neuvěřitelně času, uvědomil jsem si to během společných prázdnin, kdy jsem spočítal, že ranní toaletou (okolo poledne), trochu stručnější úpravou zevnějšku během odpoledne a nekonečným a rozčilujícím ceremoniálem spjatým s večerní koupelí (jednou se mi svěřila, že používá osmnáct různých pleťových krémů a vod) stráví celkem šest hodin denně, což se mi příčilo o to víc, že všechny ženy se tak nechovaly, bylo dost opačných příkladů a zasáhl mě osten smutku při vzpomínce na kaštanku z El Alquiánu, na její miniaturní zavazadlo, některé ženy působí přirozeněji, v přirozenějším souladu se světem, někdy se dokonce dokáží tvářit, že jim je vlastní krása lhostejná, pochopitelně jde o další vychytralost, ale výsledek se dostaví; Camille například trávila v naší koupelně nanejvýš půl hodiny a byl jsem si jistý, že by tomu tak bylo i s kaštankou z El Alquiánu. Neschopná platit nájem bude tedy Yuzu odsouzena k návratu do Japonska, pokud se ovšem nerozhodne prostituovat, jisté nezbytné předpoklady k tomu měla, její sexuální výkony byly na vysoké úrovni zejména v kruciální oblasti felace, lízala žalud pečlivě a přitom nezapomínala na koule, malá pusa jí úplně nepomáhala u hlubokého hrdla, ale to bylo podle mě jen obsesí menšinových maniaků, pokud někdo chce, aby mu tělo obepínalo péro, stačí jednoduše vagina, k tomu slouží, nadřazenost pusy, tedy jazyka, ostatně ve světě hlubokého hrdla mizí, neboť jazyk je v důsledku toho zbaven veškeré možnosti akce, ale nepolemizujme, v každém případě Yuzu uměla honit a dělala to ráda, za všech okolností (kolik mi zpříjemnila letů svými prstíky!), a hlavně byla výjimečně nadaná v oblasti análu, měla vřelý a snadno přístupný zadeček, který nastavovala zcela dobrovolně, přitom anál je v escortingu vždycky za příplatek, ve skutečnosti by mohla chtít za anál mnohem víc než běžná šlapka, viděl bych její tarif tak na 700 eur za hodinu a 5000 eur za noc. Její opravdová elegance, její omezený, ale dostatečný všeobecný přehled ji predisponovaly k tomu, stát se autentickou escort girl, jež by bez problému obstávala na večeřích, ba na důležitých pracovních večeřích, o působení v umělecké sféře nemluvě, obchodníci, jak známo, jsou lační konverzací o umění, a kromě toho mi bylo známo podezření některých kolegů v práci, že jsem s Yuzu právě z těchto důvodů, Japonky jsou ostatně vždycky trochu klasa, téměř samou svou podstatou, ale mohl jsem bez falešné skromnosti říct, že ona byla obzvláštní klasa, věděl jsem, že mě díky ní obdivovali, a přesto potvrzuji, a věřte mi, blížím se konci a všechna chuť lhát mě definitivně přešla, že jsem se pro Yuzu nenadchl pro její špičkové escort-kvality, ale zkrátka a dobře pro její schopnosti běžné děvky.

V jádru jsem tomu však nevěřil – Yuzu šlapkou? Setkal jsem se s řadou prostitutek, sám nebo se ženami, jež sdílely můj život, a Yuzu chyběla jedna vlastnost, pro toto krásné povolání zásadní: velkorysost. Prostitutka si ze zásady klienty nevybírá, to je základní axiom, dává potěšení všem bez rozdílu, a tak dosahuje velikosti.

Yuzu byla sice středobodem gangbangů, ale ty jsou zvláštní případ, kdy množství penisů, které má k dispozici, vrhají ženu do narcistického opojení, přičemž nejvíce vzrušující je zřejmě to, když ji obklopují muži, již si ho honí a čekají na řadu, tady aspoň odkazuji na knihy Catherine Milletové, které jsou v tomto ohledu autoritou, Yuzu si každopádně mimo gangbangy milence vybírala, a to pečlivě, několik jsem jich potkal, většinou šlo o umělce (ale ani ne moc o prokleté, ve skutečnosti spíše o opak), někdy o kulturní manažery, tak či onak o spíše mladé, spíše pohledné, spíše elegantní a spíše bohaté lidi, což ve městě, jako je Paříž, představuje dost lidí, neustále existuje několik tisíc mužů, již odpovídají tomuto profilu, řekl bych tak patnáct tisíc, abych něco střelil, ale tolik jich neměla, nejspíš pár stovek, a několik desítek po dobu našeho vztahu, zkrátka se dalo určitě říct, že si pobyt ve Francii užila se vším všudy, jenže teď večírek končil.

Nikdy během našeho vztahu se nevrátila do Japonska ani o tom neuvažovala a byl jsem svědkem některých jejích telefonátů s rodiči, připadaly mi formální a chladné, v každém případě krátké, aspoň to byl výdaj, který se jí nedal vyčítat. Měl jsem pocit, že její rodiče (ne že by se mi s tím svěřila, ale pravda probublala během večeří, jež jsme pořádali na začátku vztahu, když jsme ještě plánovali, že budeme mít přátele a začleníme se do vytříbené, vřelé a náročné společenské sítě, pravda probublala, protože byly přítomny jiné ženy, jež považovala za příslušnice téhož prostředí, například módní návrhářky nebo lovkyně talentů, a přítomnost těchto žen zřejmě podmiňovala její vyznání) pro ni v nitru svého nepochopitelného Japonska snuli manželské plány, a dokonce extrémně přesné manželské plány (v úvahu přicházeli, jak se zdálo, jen dva nápadníci, či možná dokonce jediný), a že pro ni bude velmi obtížné, ba nemožné se z toho vyvléct, pokud by se neuchýlila ke kandži a nepřijala status hiroku (tady si trochu vymýšlím, i když ne tak úplně, vybavuji si z telefonátů některé kombinace zvuků), zkrátka jakmile vstoupí na plochu mezinárodního letiště Tokyo Narita, její osud bude zpečetěn.

Takový je život.

Možná by neškodilo, kdybych zde vysvětlil některé aspekty lásky, a spíše ženám, neboť ženy nechápou správně, co znamená láska pro muže, neustále jsou zmatené jejich postoji a chováním a na základě toho občas dojdou k mylnému závěru, že muži nejsou lásky schopni, a jen vzácně si uvědomují, že totéž slovo pokrývá u muže a u ženy dvě naprosto rozdílné reality.

U ženy je láska mocnost, plodivá, tektonická moc: jakmile se žena zamiluje, jde o jeden z nejimpozantnějších jevů, jehož podívanou nám příroda může poskytnout, je třeba k němu přistupovat s obavami, jde o tvořivou moc stejného řádu jako zemětřesení nebo klimatický otřes, rodí jiný ekosystém, jiné životní prostředí, jiný vesmír, žena svou láskou vytváří nový svět, malé izolované bytosti se brodily nejistou existencí a náhle žena stvoří podmínky života v páru, existence nové společenské, citové a genetické jednotky, jejímž posláním je skutečně odstranit stopy dosud existujících individuí, přičemž, jak zaznamenal Platon, tato nová jednotka je už ve své podstatě dokonalá, někdy se může komplikovat v rámci rodiny, ale to je skoro detail, na rozdíl od toho, co soudil Schopenhauer, se žena v každém případě cele oddává tomuto úkolu, obětuje se mu, dává se mu, jak se říká, tělem i duší a ostatně v tom moc nerozlišuje, rozdíl mezi tělem a duší je pro ni jen bezvýznamným mužským hašteřením. Tomuto úkolu, jenž úkolem není, neboť je jen projevem životního instinktu, by bez váhání obětovala život.

Muž je na začátku rezervovanější, obdivuje a respektuje toto citové vzplanutí, aniž by mu docela rozuměl, zdá se mu trochu zvláštní z toho dělat takovou vědu. Postupně se však mění, je vtahován vírem vášně a rozkoše stvořeným ženou, přesněji řečeno rozpoznává vůli ženy, její bezpodmínečnou a čistou vůli, a přestože žena vyžaduje poctu častých, nejlépe každodenních vaginálních průniků, tuto vůli chápe, neboť tyto jsou běžnou podmínkou jejích projevů, je zcela dobrou vůlí samou o sobě, kde falus, jádro jejího bytí, mění status, jelikož se stává, muž nemaje jiných prostředků, rovněž podmínkou projevů lásky, a tímto zvláštním obratem se pro ženu štěstí falu stává cílem samým o sobě, cílem, který netoleruje žádná omezení ve způsobech jeho uspokojení. Obrovská rozkoš poskytovaná mu ženou muže postupně mění, pociťuje k ní uznání a obdiv, jeho pohled na svět se tím mění, pro něj nečekaným způsobem dosahuje kantovské dimenze respektu, a pomalu začíná vnímat svět jinak, život bez ženy (a dokonce právě bez této ženy, jež mu poskytuje tolik rozkoše) se stává doopravdy nemožným a jakoby karikaturou života; tehdy muž začíná skutečně milovat. Láska u muže je tedy cíl, naplnění, a ne jako u ženy začátek, zrození; to je třeba brát v úvahu.

U nejcitlivějších mužů s největší představivostí však vzácně dochází k tomu, že láska nastane ihned, láska na první pohled není žádný mýtus; muž si ale musí jedinečným mentálním pohybem zkraje představit celou množinu rozkoší, již mu žena může v dalších letech (a jak se říká, dokud je smrt nerozdělí) nabídnout, musí už předvídat (jak by řekl Heidegger ve chvílích dobré nálady) slavný konec a s touto nekonečností, slavnou nekonečností sdílených rozkoší, kterou jsem osobně zahlédl v Camillině pohledu (ale ke Camille se vrátím) i odvážněji v příliš krátkém pohledu kaštanky z El Alquiánu, navěky bolestivé kaštanky z El Alquiánu, také poslední a nejspíš konečnou možnost štěstí, kterou mi život postavil do cesty.

Nic takového jsem s Yuzu nezažil, podmanila si mě až krátce poté, a to ještě druhotnými zdroji, vynikajícími tím, co obvykle nazýváme perverze, hlavně svou nestoudností, způsobem, jakým mi ho kdykoli honila (a sama masturbovala), pokud jde o zbytek, neměl jsem jasno, viděl jsem už hezčí kundičky, ta její byla trochu složitá, měla příliš kožních záhybů (navzdory mladému věku ji z jistých úhlů pohledu bylo možné nazvat až povislou), nejlepší, když na to tak myslím, byl její zadeček, neustálá disponibilita jejího zdánlivě úzkého, ale ve skutečnosti tvárného zadečku, permanentně vám dávala na výběr ze všech tří otvorů, kolik žen to může říct? A zároveň jak považovat za ženy ty, jež to o sobě říct nemůžou?

Možná mi vyčtete, že přikládám přílišný význam sexu; to si nemyslím. Přestože mi neuniká, že v průběhu normálního života získávají své místo i jiné rozkoše, sex zůstává jedinou chvílí, kdy osobně a přímo angažujeme vlastní orgány, takže cesta sexu, a sexu intenzivního, je nezbytnou cestou k milostnému splynutí, bez něj jde o slepou uličku a vše ostatní z něj obvykle jemně plyne. Navíc je tu jiná věc, totiž že sex se v jistou chvíli stává nebezpečným, ve chvíli par excellence, kdy je o nás zájem. Nemluvím speciálně o AIDS, i když je fakt, že smrtelné riziko může být svým způsobem pikantní, ale spíš o plození, o sobě samém mnohem nebezpečnějším, osobně jsem se, jak to bylo možné, vzdal ve všech svých vztazích používání prezervativů, absence kondomu se popravdě stala podmínkou sine qua non mé touhy, v čemž strach z plození zaujímal významné místo, a věděl jsem, že kdyby nešťastným řízením osudu západní lidstvo skutečně oddělilo plození od sexu (jak o tom občas uvažovalo), odsoudí najednou nejen plození, ale i sex a stejnou ranou odsoudí i samo sebe, to identitářští katolíci správně vycítili, byť jinak jejich názory vykazovaly podivné etické omyly, jako jejich odpor ke stejně tak nevinným praktikám, jako jsou triolismus nebo sodomie, ale to už jsem se postupně se sklenicemi koňaku, zatímco jsem čekal na Yuzu, jež ostatně nebyla ani katolička a tím méně identitářská, hodně odchyloval, bylo už deset večer, nebudu kvůli tomu vzhůru celou noc, i když odejít, aniž bych ji ještě viděl, mi přišlo přece jen hloupé, abych vydržel, udělal jsem si sendvič s tuňákem, koňak jsem dorazil, ale zbývala lahev calvadosu.

Mé úvahy se díky calvadosu postupně prohlubovaly; calvados je silný, hluboký a nespravedlivě opomíjený alkohol. Jistě, Yuziny nevěry (mírně řečeno) mě rmoutily, moje mužská ješitnost jimi trpěla, a hlavně mě přepadly pochyby, zda milovala všechny penisy stejně jako můj, ptal jsem se klasicky stejně jako tolik jiných mužů, než jsem si odpověděl bohužel kladně, je fakt, že naši lásku to pošpinilo a komplimenty, které kdy pronesla ohledně mého péra (komfortní, ne však nadměrné velikosti, k tomu, můžu snad říct, výjimečná výdrž) a jež mi tak laskaly ego na začátku vztahu, jsem nyní viděl jinak, jako projev chladně objektivního soudu, výsledek častého navštěvování mnoha jiných pér spíš než lyrickou iluzi vycházející z rozpálené mysli zamilované ženské, což bych, pokorně přiznávám, preferoval, se svým pérem jsem si nespojoval žádné ambice, stačilo, aby bylo milováno, a mohl jsem ho milovat taky, tak jsem na tom byl, co se mého péra týkalo.

Přitom kvůli tomu moje láska k ní definitivně neskončila, skončila kvůli jedné zdánlivě neškodnější a každopádně kratší události, výměně názorů netrvající víc než minutu a následující po její pravidelné čtrnáctidenní telekonferenci s rodiči. Zmínila v ní, mýlka nepřipadala v úvahu, svůj návrat do Japonska, a tak jsem se jí na něj pochopitelně zeptal. Její odpověď měla být uklidňující, k návratu dojde až bůhvíkdy a tak či onak si s ním nemusím dělat starosti, jenže právě tehdy jsem pochopil, ve zlomku vteřiny jsem pochopil, jak se věci mají, jakýsi obrovský bílý záblesk ve mně vymazal veškeré jasné vědomí, a když jsem se vrátil do normálnějšího stavu, vystavil jsem ji krátkému výslechu, který okamžitě stvrdil mé hlavní podezření: ve svém ideálním životním plánu už počítala s návratem do Japonska, mělo k němu však dojít za dvacet nebo třicet let, přesněji řečeno ihned po mé smrti, ve svém plánu budoucího života tedy už zohlednila moji smrt, počítala s ní.

Moje reakce byla zřejmě iracionální, bylo jí o dvacet let míň než mně, vše nasvědčovalo tomu, že mě přežije, a dokonce o hodně, jenže to je právě věc, kterou bezpodmínečná láska chce ignorovat, a dokonce vyloženě popírat, bezpodmínečná láska na této nemožnosti, této negaci stojí, a jestli ji v tom potvrzuje víra v Krista nebo program nesmrtelnosti Googlu, je v této fázi dost jedno, za bezpodmínečné lásky milovaná osoba nemůže zemřít, je samou svou podstatou nesmrtelná, Yuzin realismus byl jiným označením pro absenci lásky a tento nedostatek, tato nepřítomnost byla definitivní, ve zlomku vteřiny vystoupila z rámce romantické, bezpodmínečné lásky, aby vstoupila do rámce aranžmá, a v té chvíli jsem pochopil, že je konec, náš vztah skončil, a dokonce bude lepší, aby skončil co nejrychleji, protože už nikdy nebudu mít pocit, že mám po svém boku ženu, ale jakéhosi pavouka, pavouka, který se živil mou mízou, a přitom nadále vypadala jako žena, jež měla prsa, zadek (který jsem už chválil), a dokonce pohlavní orgán (k němuž jsem se vyjádřil trochu rezervovaněji), na ničem z toho však už nezáleželo, protože v mých očích zůstane pavoukem, bodavým a jedovatým, který mi den po dni bude vstřikovat paralyzující a smrtelný jed, a musel tedy co nejdřív zmizet z mého života.

Dopil jsem i lahev calvadosu, bylo jedenáct; odejít, aniž bych ji viděl, bylo možná nakonec nejlepší řešení. Přešel jsem k velkému oknu: na špici Labutího ostrova se otáčel výletní parník, toho dne nejspíš poslední. Uvědomil jsem si, že ji rychle pustím z hlavy.

Strávil jsem špatnou noc, poznamenanou nepříjemnými sny, v nichž mi hrozilo, že zmeškám jakési letadlo, což mě nutilo podnikat různé nebezpečné činnosti jako vzlétnout svépomocí z posledního patra věže Totem, abych se dostal na letiště Roissy vzduchem – občas jsem musel tleskat, někdy pouze plachtit, dařilo se mi to, ale jen těsně a sebemenší pokles pozornosti by způsobil pád, měl jsem špatnou chvíli nad Botanickou zahradou, výškově jsem klesl na několik metrů, jen tak tak jsem přeletěl klece šelem. Výklad tohoto debilního, ale spektakulárního snu byl nasnadě: obával jsem se, že neuniknu.

Probudil jsem se přesně v pět hodin; chtěl jsem si dát kafe, ale nemohl jsem riskovat hluk v kuchyni. Yuzu byla s největší pravděpodobností doma. Ať už byl průběh jejích večerů jakýkoli, nikdy nezůstávala spát jinde: usnout, aniž by se natřela svými osmnácti kosmetickými krémy, nebylo myslitelné. Zřejmě už spala, ale pět ráno bylo ještě trochu brzo, nejtvrději spala kolem sedmé osmé, budu muset počkat. Zvolil jsem možnost early check-in v hotelu Mercure, pokoj budu mít k dispozici od devíti, určitě v okolí najdu otevřenou kavárnu.

Kufr jsem měl zabalený od včerejška, do odchodu jsem neměl co dělat. Zjištění, že nemám žádný osobní suvenýr, jejž bych si vzal s sebou, bylo trochu smutné: žádný dopis, fotka, dokonce ani knížka. Všechno jsem měl na svém Macbooku Air, tenkém rovnoběžnostěnu z kartáčovaného hliníku, moje minulost vážila 1100 gramů. Zároveň jsem si uvědomil, že za dva roky vztahu mi Yuzu nikdy nedala dárek – absolutně nic, ani jediný.

Nakonec jsem si uvědomil věc ještě překvapivější, totiž že minulý přemýšlivý večer jsem si připitomělý tichým Yuziným přijetím mé smrti nemohl několik minut vzpomenout na okolnosti smrti svých rodičů. Romantickým milencům se vlastně naskýtalo ještě třetí řešení, bez ohledu na hypotetickou transhumanistickou nesmrtelnost, a to stejně tak hypotetický nebeský Jeruzalém; řešení okamžitě proveditelné, které nevyžadovalo sofistický genetický výzkum ani horlivé modlitby k Věčnosti; řešení, pro které se rozhodli mí rodiče před dvaceti lety.

Senliský notář, jenž mezi své zákazníky počítal všechny hodnostáře ve městě, bývalá studentka Louvreské školy, jež se následně spokojila s úlohou ženy v domácnosti: mí rodiče se na první pohled nevyznačovali ničím, co by dávalo tušit příběh šílené lásky. Život mě naučil, že zdání moc neklame; ale v jejich případě tomu tak bylo.

Den před svými čtyřiašedesátými narozeninami můj otec, jejž už několik týdnů trápily úporné bolesti hlavy, zašel za rodinným lékařem, který mu předepsal vyšetření výpočetní tomografií. O tři dny později mu sdělil výsledky: snímky odhalily poměrně velký nádor, v této fázi se však nedalo říct, zda zhoubný, či ne, byla nutná biopsie.

O týden později přišly výsledky biopsie, a to naprosto jasné: nádor byl skutečně rakovinný, a navíc agresivní, rychle se rozrůstající, kombinující multiformní glioblastom a anaplastický astrocytom. Rakovina mozku je relativně vzácná, ale velmi často smrtelná, přežití nad jeden rok není ani deset procent případů; příčiny jejího vzniku nejsou známy.

Vzhledem k poloze nádoru nepřicházel chirurgický zákrok v úvahu; chemoterapie a ozařování někdy pomáhaly.

Podotýkám, že otec ani matka nikdy nepovažovali za vhodné mě o těchto skutečnostech informovat; zjistil jsem je náhodou při jedné návštěvě v Senlis, když jsem se matky zeptal na obálku odeslanou laboratoří, kterou zapomněla uklidit.

Další věc mi později taky dlouho vrtala hlavou, totiž to, že v den mojí návštěvy už byli nejspíš rozhodnutí a možná už objednali na internetu vše potřebné.

Objevili je o týden později, leželi vedle sebe na manželské posteli. Vždy dbali na to, aby neobtěžovali ostatní, a tak otec předem dopisem upozornil četníky, a dokonce do obálky vložil duplikát klíčů od vstupních dveří.

Požili přípravky začátkem večera, měli čtyřicáté výročí svatby. Skonali rychle, ujistil mě laskavě důstojník četnictva; rychle, ne však okamžitě, podle polohy v posteli bylo vidět, že se chtěli držet za ruku až do konce, ale v agonii došlo ke křečím a ruce se oddělily.

Jak si jed obstarali, se nikdy nezjistilo, matka vymazala historii prohlížení v domácím počítači (nepochybně se o všechno postarala ona, otec nesnášel informatiku a obecně všechno, co vypadalo jako technologický pokrok, takže než si našly cestu do jeho kanceláře, bránil se jim, jak mohl, a všechno řídila jeho sekretářka, on sám se možná nikdy nedotkl klávesnice počítače). Samozřejmě kdybychom opravdu chtěli, řekl mi důstojník, stopa jejich objednávky by se dala vyhledat, z cloudu nic doopravdy nemizí; šlo by to, ale bylo to skutečně potřebné?

Nevěděl jsem, že je možné nechat se pohřbít ve dvou v jedné rakvi, existuje tolik hygienických nařízení ke všemu možnému, až se zdá, že je zakázáno skoro všechno, ale tohle ne, tohle zřejmě možné bylo, pakliže otec před smrtí nevyužil svých kontaktů a nenapsal pár dopisů; jak jsem řekl, znal v podstatě každého, kdo něco znamenal ve městě, a většinou i významné lidi v departementu. V každém případě v zemi spočinuli v téže schráně v severním oddělení senliského hřbitova. Když zemřela, bylo mé matce čtyřicet devět let a těšila se plnému zdraví. Kněz mě trochu štval ve své řeči lacinými efekty stran velkoleposti lidské lásky, předzvěsti ještě velkolepější lásky Boží, připadalo mi trochu nevkusné, že se je katolická církev snaží vytěžit, měl jsem chuť mu říct, že asistuje-li kněz případu autentické lásky, má držet hubu, čemu tak asi ten šašek mohl rozumět u lásky mých rodičů? Ani já si nebyl tak úplně jistý, že jí rozumím, řekněme, že jsem vždycky v jejich gestech, v jejich úsměvech cítil cosi, co bylo naprosto výlučné, něco, k čemu nikdy nebudu mít úplně přístup. Nechci tím říct, že mě neměli rádi, nepochybně mě rádi měli a byli ve všech ohledech skvělí rodiče, pozorní, nepřehnaně přítomní, velkorysí, když bylo třeba; nešlo však o tutéž lásku a magický nadpřirozený kruh, který tvořili (úroveň jejich komunikace byla skutečně pozoruhodná, jsem si jist, že jsem u nich zaznamenal aspoň dva jasné případy telepatie), mi byl vždy uzavřen. Neměli jiné dítě, a když jsem po maturitě přešel do přípravky na vysokou zemědělskou školu na lyceu Jindřicha IV. a vysvětlil jim, že vzhledem ke špatnému spojení Senlis hromadnou dopravou bude mnohem praktičtější, abych si najal v Paříži pokoj, vzpomínám si na jasný pohyb, jímž matka letmo, ale nepopiratelně naznačila, že jí spadl kámen ze srdce; jako první ji napadlo, že konečně zas budou jenom spolu. Můj otec, ten se sotva snažil zakrýt radost, okamžitě se pustil do organizování a o týden později jsem se stěhoval do zbytečně luxusní garsonky v ulici des Écoles pět minut cesty pěšky od lycea, do bytu, jak jsem rychle pochopil, mnohem většího, než byly pokojíčky služebných, s nimiž se spokojili kamarádi.

Přesně v sedm hodin jsem se zvedl a bez sebemenšího hluku prošel obývacím pokojem. Masivní bezpečnostní dveře bytu byly tiché jako od trezoru.

Toho prvního srpna ráno byl provoz plynulý, dokonce jsem našel místo k zaparkování na třídě Sestry Rosalie pár metrů od hotelu. Na rozdíl od hlavních os (Italská třída, třída Gobelinů, bulváry Augusta-Blanquiho a Vincenta-Auriola…), jež počínaje Italským náměstím pokrývají většinu provozu z jihovýchodních pařížských obvodů, třída Sestry Rosalie končila po padesáti metrech v ulici Abela Hovelacqua, rovněž skromného významu. Její status třídy mohl vypadat nezaslouženě, nebýt její překvapivé, zbytečné rozlehlosti a ostrůvku osazeného stromy, oddělujícího oba nyní opuštěné dopravní pruhy. V jistém smyslu se třída Sestry Rosalie podobala spíš soukromé cestě, připomínala ony dopravní pseudokomunikace, jež najdeme u Velásqueze, Van Dycka či Ruysdaela, například poblíž parku Monceau, zkrátka v ní bylo cosi luxusního a tento dojem ještě posiloval vstup do hotelu Mercure, neobvykle tvořeného velkým portálem, vedoucím na vnitřní dvůr se sochami, dekor, který bychom spíše očekávali v průměrném paláci. Bylo půl osmé a na Italském náměstí už otevřely tři kavárny: Café de France, café Margeride (cantalské speciality, ale na cantalské speciality bylo trochu brzy) a café O’Jules na rohu Bobillotovy ulice. Navzdory pitomému jménu jsem se rozhodl pro ni, protože vedoucí měli originální nápad přeložit happy hours jako „šťastné hodiny“. Jsem si jist, že Alain Finkielkraut by mou volbu odsouhlasil.

Nabídka podniku mě ihned naplnila nadšením, a dokonce mě přiměla přehodnotit negativní soud, jehož jsem se předtím dopustil v případě názvu: použití jména Jules* totiž umožňovalo vytvořit velmi inovativní systém nabídky, v němž se kreativita názvů pojila se smysluplnou kontextualizací, jak o tom svědčil už oddíl salátů, kde byli vedle sebe k mání „Jules z Jihu“ (salát, rajčata, vejce, krevety, rýže, olivy, ančovičky, paprika) a „Jules v Norsku“ (salát, rajčata, uzený losos, krevety, ztracené vejce, toasty). Osobně jsem cítil, že brzy (možná už v poledne) podlehnu kouzlu „Julese na farmě“ (salát, místní šunka, cantal, restované brambory, jádra ořechů, vejce natvrdo), pokud ne

„Julese pastýře“ (salát, rajčata, teplý kozí sýr, med, slanina). Nabízené pokrmy se obecně vyhýbaly známé polemice a načrtávaly obrysy mírumilovného soužití mezi tradiční kuchyní (gratinovaná česneková polévka, sleďové filety s bramborem) a novátorským „foodingem“ (krevety v japonské strouhance panko se zelenou salsa omáčkou, bagel z Auvergne). Stejná vůle k syntetičnosti se zračila v nabídce koktejlů, která kromě klasických položek obsahovala několik skutečných tvůrčích počinů jako „zelené peklo“ (malibu, vodka, mléko, ananasový džus, zelená), „zombie“ (tmavý rum, meruňkový krém, citronová šťáva, grenadina) a překvapivý, ale jednoduchoučký „Bobillot beach“ (vodka, ananasový džus, jahodový sirup). Zkrátka cítil jsem, že v tomto podniku neprožiju jen šťastné hodiny, ale i dny, týdny a možná roky.

Kolem deváté, když jsem dosnídal „z našich krajů“ a zanechal dostatečný tuzér, abych si zajistil laskavost obsluhy, zamířil jsem do recepce hotelu Mercure, kde se mi dočkalo přijetí, které ihned zcela potvrdilo mé pozitivní představy. Dokonce ještě než mě recepční požádala o kreditku, potvrdila mi, a tak předešla mému očekávání, že mi rezervovali kuřácký pokoj, jak jsem si přál. „Zůstanete týden?“ pokračovala s jemnou otázkou v hlase; potvrdil jsem.

Řekl jsem týden, ale klidně bych mohl říct cokoli jiného, mým jediným úmyslem bylo uniknout z toxického vztahu, který mě zabíjel, můj plán dobrovolného zmizení vyšel na jedničku, a tak jsem dospěl do situace západního muže středního věku, jemuž by několik let neměl hrozit nedostatek, muže bez blízkých i přátel, bez osobních plánů i skutečných zájmů, hluboce zklamaného profesní minulostí, muže, jenž si z milostného pole odnesl pestré zkušenosti, jejichž společným jmenovatelem však bylo, že přestaly, a nemajícího v podstatě žádný důvod žít ani zemřít. Mohl jsem toho využít a znovu se „odrazit“, jak komicky říkají v televizi a v článcích o psychologii v odborných časopisech; mohl jsem se také nechat pohltit letargickou nečinností. Jak jsem si rychle uvědomil, můj hotelový pokoj mě naváděl druhým směrem: byl opravdu miniaturní, podle mě deset metrů čtverečních se vším všudy, dvojitá postel zabírala skoro všechno místo, kolem se dalo chodit jen těsně; naproti stála na úzkém stolku obligátní televize a pozornost podniku (tedy tác s varnou konvicí, papírové šálky a sáčky s instantní kávou). Do stísněných prostor se ještě podařilo zakomponovat minibar a židli stojící čelem ke třiceticentimetrovému zrcadlu; toť vše. Můj nový domov.

* V lidové mluvě může znamenat i „týpek“, „chlap“ (pozn. překl.).

Uměl jsem být šťastný v osamění? Neřekl bych. Uměl jsem být šťastný obecně? Myslím, že takovému typu otázek je nejlepší se vyhnout.

Jediná obtíž života v hotelu je nutnost denně opouštět pokoj – a tedy postel –, aby uklízečka mohla odvést svou práci. Doba nepřítomnosti hostů je v podstatě neomezená, neboť rozvrh uklízeček není klientům sdělován. Vzhledem k tomu, že úklid nikdy netrval dlouho, bych osobně preferoval, aby mi byla uložena určitá hodina mimo pokoj, ale tak to nefungovalo a trochu jsem to i chápal, nebylo by to v souladu s hodnotami hotelnictví, řekněme, že by to spíše připomínalo provoz věznice. Musel jsem se tedy spolehnout na iniciativnost a reaktivitu uklízečky či spíše uklízeček.

Mohl jsem jim také pomoct a navést je prostřednictvím informační cedulky zavěšené na klice dveří, jež se dala obracet z polohy „Pššt spím – Please do not disturb“ (symbolizované anglickým buldokem, dřímajícím na koberečku) do polohy „Jsem vzhůru – Please make up the room“ (tentokrát se dvěma slepicemi, vyfocenými na pozadí rudé divadelní opony v přehnaně, až agresivně bdělém stavu).

Když jsem si po několika dnech zvykl na nové prostředí, došel jsem k závěru, že dvouhodinová nepřítomnost postačí. Brzy jsem si vytvořil miniokruh, začínající O’Julesem, mezi desátou a polednem poměrně volným. Poté jsem se vrátil třídou Sestry Rosalie, která končila jakýmsi malým kruhovým objezdem, osázeným dřevinami, za hezkého počasí jsem také sedával na některé z jejích laviček mezi stromy, obyčejně sám, ale sem tam se na nějaké lavičce objevil důchodce, někdy v doprovodu malého psa. Potom jsem odbočil vpravo do ulice Abela Hovelacqua; na rohu třídy Gobelinů jsem se nikdy nezapomněl zastavit v Carrefour City. Tento obchod, jak jsem vycítil při první návštěvě, bude v mém novém životě hrát jistou roli. Orientální oddělení tam nedosahovalo luxusu G20 u věže Totem, kam jsem byl zvyklý chodit ještě před několika dny, ale i tak nabízelo osm druhů hummusu, včetně prémiového abugošského, misadotu, hummusu se za’atarem a vzácného typu masabacha; a regál se sendviči byl snad dokonce lepší. Doposud jsem se domníval, že segmentu minimarketů v Paříži a okolí zcela dominují Daily Monop’; mohlo mě napadnout, jak se nedávno vyjádřil její generální ředitel v rozhovoru pro Challenges, že značka jako Carrefour na nový trh „nevstupuje jako figurant“.

O této dobyvačnosti svědčila výjimečně velkorysá otevírací doba: v týdnu od 7.00 do 23.00, v neděli od 8.00 do 13.00. Ani Arabové nebyli takoví. A to ještě nedělní režim vycházel z urputného konfliktu iniciovaného inspektorátem práce 13. obvodu, dozvěděl jsem se v obchodě z letáku, který velmi ostře poukazoval na „scestné rozhodnutí“ soudu prvního stupně, provozovatele nakonec přinutil vzdát se pod hrozbou pokuty, „jejíž astronomická výše by vážně ohrozila váš obchod v sousedství“. Obchodní svoboda a nadto svoboda spotřebitele tedy prohrála bitvu; ale jak prorokoval válečnický tón plakátku, válka zdaleka neskončila.

Jen vzácně jsem se zastavoval v kavárně La Manufacture přímo naproti Carrefour City; některá jejich piva vypadala lákavě, ale ve čtvrti, odkud poslední dělníci zmizeli tak v roce 1920, mi vůbec neseděla jejich pracně navozovaná atmosféra „dělnické kavárny“. Brzy jsem měl ovšem zažít něco horšího s příšernou lokalitou Butte-aux-Cailles; to jsem však ještě netušil.

Nakonec jsem se vracel asi padesát metrů třídou Gobelinů k domovské Sestře Rosalii, což představovalo jedinou skutečně městskou část mého okruhu, která mi díky zvýšení pěšího a dopravního provozu umožnila poznat, že už bylo 15. srpna nebo 1. září, kdy se do města opět, respektive rozhodněji vrací společenský život.

Byl jsem vlastně tak nešťastný? Kdyby se mě nějakým mimořádným řízením osudu některá z lidských bytostí, s nimiž jsem byl v kontaktu (recepční z hotelu Mercure, číšníci v kavárně O’Jules, pokladní v Carrefour City), zeptala na náladu, měl bych nejspíš tendenci kvalifikovat ji jako „smutnou“, šlo ale o smutek pokojný, stabilizovaný, nepodléhající nárůstům ani poklesům, v zásadě smutek, jejž vše svádělo označit za definitivní. Do této pasti jsem nicméně nepadal; věděl jsem, že život mi ještě může připravit řadu překvapení, ať už příšerných, nebo povznášejících.

V dané chvíli jsem nicméně po ničem netoužil, což řada filozofů, jak jsem aspoň pochopil, považuje za záviděníhodný stav; i buddhisté v tom byli zajedno. Jiní filozofové, jakož i všichni psychologové, však tuto absenci touhy považovali za patologickou a nezdravou. Po měsíčním pobytu v hotelu Mercure jsem se stále necítil schopen tuto klasickou při rozetnout. Abych se udržoval ve stavu svobody (který byl vnímán pozitivně všemi filozofickými směry), prodlužoval jsem ho každý týden. Podle mě mi nijak zvlášť špatně nebylo. Ve skutečnosti mě můj duševní stav znepokojoval jen v jednom bodě, a to v otázce péče o tělo nebo prostě jen mytí. Dokázal jsem si víceméně čistit zuby, to ještě šlo, ale ke sprchování nebo koupeli jsem vzhlížel s vyloženým odporem, ve skutečnosti bych nejradši žádné tělo neměl, vyhlídky na tělesnost a nutnost se o ni starat mi byly stále nesnesitelnější, a přestože značný nárůst počtu bezdomovců západní společnost přiměl trochu slevit ze svých kritérií v této oblasti, věděl jsem, že příliš výrazný zápach člověka nevyhnutelně nepatřičně zviditelní.

Nikdy jsem nebyl u psychiatra a v podstatě jsem měl o efektivitě tohoto cechu vážné pochyby, zvolil jsem si tedy na stránkách Doctolib.fr praktika ordinujícího na třináctce, abych aspoň minimalizoval dobu přesunu.

Opustit Bobillotovu ulici a odbočit do ulice Butte-aux-Cailles (obě se stýkaly u Verlainova náměstí) znamenalo opustit svět běžné spotřeby pro svět militantních palačinkáren a alternativních barů („Čas třešní“ a „Drozdec mnohohlasý“ stály prakticky proti sobě), střídajících se s fair-trade bioprodejnami a stánky nabízejícími piercingy nebo afroúčesy. Odjakživa jsem tušil, že sedmdesátá léta z Francie nikdy úplně nezmizela; jenom se načas stáhla. Některá graffiti nebyla špatná a zabral jsem se do nich tak, že jsem minul ulici Cinq-Diamant, kde ordinoval doktor Lelièvre.

On sám vypadal trochu jako squatter bojující proti územnímu plánování, pomyslel jsem si při pohledu na jeho polodlouhé vlnité vlasy, jež začínaly napadat stříbrné nitky; avšak motýlek pod krkem stejně jako luxusní zařízení ordinace tomuto prvnímu dojmu poněkud protiřečily, a tak jsem pozměnil svůj názor, šlo nanejvýš o sympatizanta.

Když jsem mu vyložil svůj život v poslední době, skutečně usoudil, že potřebuji pomoc, a zeptal se, zda mám sebevražedné myšlenky. Odpověděl jsem, že ne, že smrt mě nezajímá. Potlačil nespokojenou grimasu a zostra pokračoval, očividně jsem mu moc sympatický nebyl: existovalo antidepresivum nové generace (tehdy jsem poprvé uslyšel o captorixu, který se měl v mém životě stát tak důležitým), jež se mohlo v mém případě osvědčit – bylo jen nutné vyčkat jeden až dva týdny, než pocítím první účinky –, šlo však o lék, který vyžadoval přísný lékařský dohled, a je zcela nezbytné, abychom si domluvili další schůzku za měsíc.

Horlivě jsem přikývl a snažil se nezmocnit receptu příliš lačně; byl jsem pevně rozhodnut toho vola už nikdy nevidět.

Zpátky doma, tedy ve svém hotelovém pokoji, jsem si pečlivě pročetl příbalový leták, odkud jsem se dozvěděl, že mě pravděpodobně čeká impotence a moje libido zmizí. Captorix fungoval zvyšováním sekrece serotoninu, ale informace, které jsem vyčetl na internetu o hormonech řídících psychiku, na mě působily zmateně a rozporuplně. Našel jsem pár rozumných poznámek ve stylu: „Savec se nerozhoduje každé ráno po probuzení, zda zůstane se skupinou, nebo ji opustí, aby žil po svém“, nebo „Plaz necítí s ostatními plazy spojenectví; ještěři nevěří ještěrům“. Serotonin, konkrétně, byl hormon související se sebehodnocením, s uznáním, jehož se člověku dostává ve skupině. Ale kromě toho je také vylučován skoro bez výjimky střevy a jeho existence byla prokázána u řady živých tvorů včetně améb. Jakým sebehodnocením mohly procházet améby? Jakého uznání se těšily ve skupině? Zkrátka vysvítal z toho všeho závěr, že lékařské umění v těchto tématech dost tápe a že antidepresiva patří do početné skupiny léků, jež (ne) fungují, aniž bychom věděli přesně proč.

V mém případě se zdála funkční, tedy sprcha zůstávala ještě příliš krutá, ale podařilo se mi jakž takž vykoupat ve vlažné vodě, a dokonce se přitom nějak mydlit. A z hlediska libida ničemu nevadila, neboť jsem nepocítil nic jako sexuální touhu od kaštanky z El Alquiánu, nezapomenutelné kaštanky z El Alquiánu.

Jistě mě tedy nepoháněl nával chtivosti, když jsem o několik dní později uprostřed odpoledne zavolal Claire. Co mě k tomu tedy vedlo? Neměl jsem šajn. Přes deset let jsme nebyli v žádném kontaktu; čekal jsem popravdě, že si změnila telefonní číslo. Ale nezměnila; nezměnila ani adresu – to však bylo normální. Její hlas zněl trochu překvapeně, že mě slyší – ale vlastně nijak zvlášť, a navrhla společnou večeři ještě ten večer ve své čtvrti.

Když jsem potkal Claire, bylo mi dvacet sedm, studentská léta jsem měl za sebou a měl jsem za sebou i dost holek – převážně cizinek. Je třeba si uvědomit, že v té době erasmovská stipendia, jež měla později tak usnadnit sexuální střetávání evropských studentů, neexistovala a jedním z jediných míst, kde se daly balit zahraniční studentky, byl Mezinárodní kampus na Jourdainově bulváru, kde měla zemědělská univerzita jako zázrakem ubytovnu a kde se každodenně odehrávaly koncerty a párty. Tělesně jsem proto poznal dívky z různých států a došel k přesvědčení, že láska se může rozvinout jen na základě určité rozdílnosti, nikdy nevzniká s nám podobnými, přestože v praxi může hrát roli spousta rozdílů: velký věkový rozdíl, jak známo, může vést k neskutečně prudkým vášním; rasová rozdílnost je hodně účinná; a dokonce ani prostá národnostní a jazyková rozdílnost není k zahození. Není dobré, když milenci mluví stejným jazykem, není dobré, když si mohou skutečně rozumět, když mezi nimi probíhá slovní výměna, neboť posláním řeči není vyvolávat lásku, ale dělení a nenávist, řeč odděluje s tím, jak vzniká, zatímco neforemné zamilované, polojazykové blábolení, kdy k druhému, ženě nebo muži, mluvíme jako k vlastnímu psu, vytváří podmínky bezpodmínečné a trvalé lásky. Kdybychom se aspoň mohli omezit na okamžitá a konkrétní témata – kde jsou klíče od garáže? Kdy přijde elektrikář? –, šlo by to, ale dál začíná království nesváru, deziluze a rozvodu. Poznal jsem tedy různé ženy, hlavně Španělky a Němky, pár Jihoameričanek i jednu Holanďanku, vábnou a kulaťoučkou opravdu jako reklama na goudu. Pak také Kate, poslední z mých mladistvých lásek, poslední a nejvážnější, po ní se dá říct, že mé mládí skončilo, už nikdy jsem nepoznal duševní stavy, jež si obvykle spojujeme se slovem „mládí“, onou kouzelnou bezstarostností (nebo možná nechutnou nezodpovědností), dojem nekonečného, otevřeného světa se za mnou po ní definitivně uzavřel.

Kate byla Dánka a nejspíš nejinteligentnější osoba, kterou jsem kdy potkal, tedy ne že by to bylo nějak opravdu důležité, intelektuální schopnosti nejsou v přátelském, a tím méně samozřejmě v milostném vztahu podstatné, ve srovnání s dobrým srdcem nic moc neváží; mluvím o tom hlavně proto, že její neuvěřitelná bystrost, její mimořádné kognitivně-osvojovací schopnosti byly skutečně kuriózní, fenomenální. Když jsme se potkali, bylo jí sedmadvacet – tedy o pět let víc než mně – a měla mnohem větší životní zkušenosti, připadal jsem si vedle ní jako malý kluk. Po rekordně rychlých studiích práv se stala obchodní právničkou v jedné londýnské kanceláři. „So, you should have met some kind of yuppies…,“ vzpomínám si, že jsem jí řekl ráno po naší první milostné noci. „Florent, I was a yuppie,“ odpověděla mi jemně, vzpomínám si na tu odpověď a taky na její malá pevná ňadra v ranním světle, vždycky když se mi to vybaví, mám obrovskou chuť chcípnout, ale to sem nepatří. Po dvou letech si musela přiznat: jupíkovství nikterak neodpovídalo jejím aspiracím, gustu a obecně pohledu na svět. Rozhodla se proto pokračovat ve studiích, tentokrát medicíny. Nevzpomínám si přesně, co v Paříži dělala, myslím, že jedna pařížská nemocnice se těšila velkému mezinárodnímu uznání, co se týkalo léčby jisté tropické nemoci, takový byl asi důvod její přítomnosti. Abych trochu dal příklad jejích schopností: do Paříže přijela ráno téhož dne, kdy jsme se poznali – natrefila na mě, tedy přesněji řečeno jsem jí nabídl, že jí pomůžu se zavazadly až do pokoje ve třetím patře dánského pavilonu, a šli jsme si dát jedno a pak dvě atd. piva – a neuměla slovo francouzsky; o dva týdny později uměla řeč bezmála perfektně.

Poslední fotku Kate jsem měl nejspíš někde v počítači, ale nemusel jsem ho zapínat, abych si ji vybavil, stačilo mi zavřít oči. Vánoční svátky jsme strávili u ní, tedy u jejích rodičů, ne v Kodani, jméno toho města mi uniká, v každém případě jsem dostal chuť vrátit se do Francie pomalu, vlakem, začátek cesty byl zvláštní, vlak ujížděl vodorovně z Baltu, od jeho šedé hladiny nás dělily jen dva metry, občas vlna silnější než ostatní trefila i okna našeho vozu, byli jsme tam sami mezi dvěma abstraktními nesmírnostmi, nebem a zemí, nikdy jsem nebyl v životě tak šťastný a můj život zde měl skončit coby naše definitivně propojená těla v kulisách rozbouřeného moře, ale to se nestalo, vlak dojel do cíle (byl to Rostock, nebo Stralsund?). Kate se rozhodla mě několik dní doprovázet, nový školní rok na medicíně jí začínal druhý den, ale tvrdila, že si poradí.

Poslední fotku Kate jsem pořídil v zámeckém parku malého německého města Schwerinu, hlavního města spolkové země Meklenbursko – Přední Pomořansko, a cesty parku na ní pokrývá hluboký sníh, v dálce jsou vidět zámecké věže. Kate se ke mně otáčí a usmívá se na mě, zřejmě jsem na ni zavolal, ať se otočí, abych ji mohl vyfotit, hledí na mě láskyplně, ale i shovívavě a smutně, asi proto, že už pochopila, že ji zradím a náš příběh skončí.

Toho večera jsme povečeřeli v jedné schwerinské hospodě, vzpomínám si na číšníka, hubeného, nervózního a nešťastného čtyřicátníka, pravděpodobně dojatého naším mládím, jež vyzařovalo z našeho páru a popravdě hlavně z ní, vyloženě přestal obsluhovat, a když stály talíře na stole, obrátil se ke mně (tedy na nás, ale spíš ke mně, nejspíš cítil, že jsem slabý článek) a řekl francouzsky (musel sám být Francouz, vždyť jak mohl Francouz zakotvit jako číšník ve schwerinské hospodě? život lidí je záhada), zkrátka obrátil se ke mně, aby mi řekl, nezvykle vážně a skoro posvátně: „Zůstaňte, jak jste. Prosím, zůstaňte, jak jste.“

Mohli jsme zachránit svět a mohli jsme ho zachránit mrknutím oka, in einem Augenblick, ale neudělali jsme to, tedy já to neudělal a láska nezvítězila, zradil jsem lásku a často, když nemůžu spát, tedy skoro každou noc slyším ve své ubohé hlavě vzkaz na jejím záznamníku, „Hallo this is Kate leave me a message“, a její hlas je tak čerstvý, jako když se ponoříte pod vodopád po prašném letním odpoledni, kdy se rychle cítíme umytí ode vší špíny, chátrání a zla.

Naše poslední vteřiny proběhly ve Frankfurtu, na hlavním nádraží, tentokrát už skutečně musela do Kodaně, své univerzitní povinnosti přece jen trochu nafoukla, ale prostě už mě v žádném případě nemohla dál doprovázet do Paříže, vidím se, jak stojím u dvířek vagonu, milovali jsme se celou noc a až do jedenácti dopoledne, kdy bylo už vážně načase jít na nádraží, milovala mě a kouřila, až co jí síly stačily, a sílu měla velkou, i já tehdy mohl snadno a opakovaně, ale o to v podstatě nešlo, šlo o to, že v jednu chvíli Kate, stojící na peroně, propukla v pláč, tedy ne tak úplně, po tváři jí steklo několik slz, dívala se na mě, dívala se na mě víc než minutu, až do odjezdu, neopouštěla můj pohled ani na vteřinu a v jednu chvíli si nemohla pomoct a slzy se jí spustily naplno a já se nepohnul, neseskočil na nástupiště, a místo toho počkal, až se dveře zavřou.

Za to si zasloužím smrt, a dokonce trest mnohem větší, to před sebou neskryju: dožiju nešťastný, nevrlý a sám a dostanu, co mi patří. Jak se může muž, když ji poznal, odvrátit od Kate? Bylo to nepochopitelné. Nakonec jsem jí zavolal, když jsem nechal bůhvíkolik jejích vzkazů bez odpovědi, a to všechno kvůli odporné Brazilce, jež na mě zapomněla hned po návratu do São Paula, zavolal jsem tedy Kate a zavolal jí přesně pozdě, následujícího dne odjížděla do Ugandy, kam se nechala naverbovat na humanitární misi, Zápaďáci ji museli zklamat, ale já obzvlášť.

Nakonec vždycky počítáme náklady. Claire si prošla melodramatickým obdobím, zažila divoké roky, aniž se skutečně přiblížila štěstí – kdo však ano? myslela si. Už nikdo na Západě nebude šťastný, myslela si také, už nikdy, štěstí je dnes třeba považovat za starou chiméru, dnešní historické podmínky ho zkrátka neumožňují.

Nespokojená a na pracovním poli dokonce zoufalá Claire se na druhé straně dočkala silných realitních radostí. Když její matka odevzdala svou malou bídnou duši Bohu – nebo spíš nicotě –, právě začalo třetí tisíciletí. Na Západ, dříve označovaný za židovsko-křesťanský, bylo tohle tisíciletí příliš, v tom smyslu, v jakém říkáme, že další zápas je už pro boxera příliš, taková myšlenka se v každém případě na Západě, dříve označovaném za židovsko-křesťanský, široce šířila, tedy mluvím o tom hlavně kvůli historickému rámci, to ovšem Claire nijak netrápilo, měla rozhodně jiné starosti, hlavně se svou hereckou kariérou – až se postupně počítání nákladů stalo hlavním tématem jejího života, ale nepředbíhejme.

Poznal jsem ji na silvestra 1999, jejž jsem strávil u jednoho specialisty přes krizovou komunikaci, kterého jsem potkal v zaměstnání – pracoval jsem tehdy v Monsantu, a Monsanto bylo skoro permanentně v situaci vyžadující krizovou komunikaci. Nevím, odkud Claire znal, vlastně myslím, že ji neznal, ale spal s jednou její kamarádkou – tedy kamarádkou možná není správné slovo, řekněme s jinou herečkou z téže hry.

Claire tehdy byla těsně před svým největším divadelním úspěchem – který se měl ostatně ukázat i posledním. Do té doby se musela spokojit s rolemi figurantek v nízkoči středněrozpočtových francouzských filmech a s několika rozhlasovými hrami na France Culture. Tentokrát obsadila hlavní ženskou roli v divadelní hře Georgese Bataille – tedy nešlo tak úplně a vlastně nešlo vůbec o divadelní hru Georgese Bataille, režisér se rozhodl pro adaptaci na základě různých textů Georgese Bataille, jedněch fikčních, jiných teoretických. Jeho cílem, jak prohlásil v několika interview, bylo číst Bataille ve světle nových virtuálních forem sexuality. Chtěl obzvlášť prozkoumat téma masturbace. Nehodlal skrývat rozdíl mezi pohledy Bataille a Geneta na věc ani jejich protiklad. Všechno se to odehrávalo v jednom státem dotovaném východopařížském divadle. Zkrátka se tentokrát dal čekat značný ohlas v tisku.

Šel jsem na premiéru. Spal jsem s Claire něco přes dva měsíce, ale už se ke mně nastěhovala, je třeba říct, že pokoj, kde spala, byl skutečně ubohý, se sprchou na chodbě, o niž se dělila s dvacítkou nájemníků, a tak špinavý, že se nakonec přihlásila do fitness centra Club Med jen proto, aby se mohla umýt. Představení na mě moc nezapůsobilo – to Claire víc, během celé hry vyzařovala jakousi ledovou erotičnost, kostymérka i osvětlovač odvedli dobrou práci. Nešlo o to, že by ji měl člověk chuť ojet, ale spíš se nechat ojet jí, cítili jste, že je to žena, kterou mohl každou chvílí projet neodolatelný popud vás ojet, ostatně tak to v našem každodenním životě probíhalo, nic na ní nebylo vidět, a najednou mi položila ruku na péro, v několika vteřinách mi rozepnula zip a klekla si, aby mě kouřila, jindy si svlékla kalhotky a začala masturbovat, a to, jak si vzpomínám, zhruba kdekoliv, jednou i v čekárně finančního úřadu, jedna černoška se dvěma dětmi tam z toho byla trochu v šoku, zkrátka v oblasti sexu udržovala neustálé napětí.

Kritiky byly jednohlasně oslavné, hra se dočkala i celé jedné kulturní strany v Le Mondu a dvou v Libération. Claire měla v té chvále přední místo, zejména v Libération ji přirovnávali k oněm blonďatým a chladným, v nitru však vnitřně planoucím, prostě jedna z těch asociací ve stylu pečené Aljašky, které jsem už četl mnohokrát, takže jsem hned věděl, oč jde, aniž jsem kdy viděl nějaký Hitchcockův film, generačně jsem inklinoval spíš k Šílenému Maxovi, ale v případě Claire to každopádně sedělo.

V předposlední scéně hry, již režisér očividně považoval za klíčovou, si Claire vykasala sukně a s nohama roztaženýma směrem k publiku masturbovala, zatímco jiná herečka četla dlouhý text Georgese Bataille, v němž byla řeč, co jsem pochopil, hlavně o análu. Kritik Le Mondu si vychutnal právě tuto scénu, již chválil za „hieratismus“ v Claiřině podání. To slovo mi připadalo přehnané, ale řekněme, že byla klidná a nepůsobila vůbec vzrušeně – a jak mi svěřila večer po premiéře, skutečně vůbec nebyla.

Kariéru měla zkrátka a dobře před sebou a tuto první radost doplnila druhá, když se jedné březnové neděle zřítil do Jižního Atlantiku let Air France AF232 do Ria de Janeira. Nikdo nepřežil a mezi cestujícími byla Claiřina matka. Pro blízké obětí byla okamžitě zřízena buňka psychologické asistence. „Tam jsem si připadala jako dobrá herečka…,“ řekla mi Claire večer po první schůzce s psychology, „dělala jsem zničenou zdrcenou dceru, myslím, že se mi vážně podařilo skrýt radost.“

Navzdory vzájemně pociťované nenávisti cítila, že matka byla příliš egocentrická na to, aby se namáhala sepsat závěť, protože si uvědomila, co se může stát po její smrti, a tak či onak je dost těžké vydědit své děti, jakožto jediná dcera měla zákonné a nepominutelné právo na padesátiprocentní podíl z majetku, zkrátka Claire se neměla čeho bát a měsíc po zázračné nehodě skutečně převzala své dědictví, z největší části tvořené nádherným bytem v pasáži Ruisseau-de-Ménilmontant ve 20. obvodě. Přestěhovali jsme se tam o dva týdny později, jakmile jsme se zbavili stařeniných věcí – jež mimochodem žádná stařena nebyla, bylo jí devětačtyřicet a k leteckému neštěstí, které ji stálo život, došlo, když letěla na dovolenou do Brazílie s týpkem, jemuž bylo jako mně šestadvacet.

Byt se nacházel v bývalé drátovně, která zavřela začátkem sedmdesátých let minulého století a zůstala několik let prázdná, než ji koupil Clařin otec, architekt a podnikatel s realitami s čichem na výnosné obchody, jenž ji přestavěl na loftové byty. Vstup tvořila velká brána, zabezpečená mříží z obřích tyčí, kde číselný kód nahradila biometrická identifikace duhovkou; návštěvníci měli k dispozici interfon připojený k videokameře.

Po zdolání této bariéry se šlo na široký dlážděný dvůr, obklopený bývalými průmyslovými budovami – žila tam dvacítka spoluvlastníků. Loft, který připadl Claire, byl jeden z největších a tvořil ho velký open space o sto metrech čtverečních – se šest metrů vysokým stropem – vedoucí do otevřené kuchyně s ústředním ostrůvkem, prostorné koupelny s italskou sprchou a jacuzzi, dvou pokojů, jedním v mezipatře a druhým vybaveným velkou šatní skříní, a do pracovny s výhledem na roh zahrady. Celkem to všechno dělalo něco přes dvě stě metrů čtverečních.

Byť se ten pojem v té době ještě moc nepoužíval, ostatní spoluvlastníci byli přesně tím, čemu se později začalo říkat bobos*, a nemohlo je nepotěšit, že budou mít za sousedku divadelní herečku, co by bylo divadlo bez bobos, že, deník Libération tehdy nečetli jenom lidi od umění s úvazky na dobu určitou, ale i určitá část (byť řídnoucí) jejich diváků, a k tomu Le Monde se svými prodeji a prestiží, zkrátka Claire v domě uvítali nadšeně. Můj případ, uvědomoval jsem si, byl trochu delikátnější, kdyby na to přišlo: firma Monsanto jim musela připadat asi stejně ctnostná jako CIA. Protože dobrá lež si vždycky bere něco ze skutečnosti, zkraje jsem oznámil, že pracuju v genetickém výzkumu vzácných onemocnění, vzácná onemocnění jsou tutovka, člověk si hned představí autistu nebo jedno z těch chudých děcek nakažených progerií, která už ve dvanácti vypadají jako starci, v takovém oboru bych opravdu nebyl schopen pracovat, ale o genetice jsem toho věděl dost na to, abych mohl čelit jakémukoli bobo, i kdyby to byl bobo vzdělaný.

Popravdě řečeno jsem se ve své práci cítil stále hůř. Nic jasně neprokazovalo škodlivost GMO, radikální ekologové byli většinou imbecilní ignoranti, nic ale neprokazovalo ani jejich neškodnost a moji nadřízení ve firmě byli prostě a jednoduše patologičtí lháři. Pravda byla, že o rostlinných genetických manipulacích jsme nevěděli nic nebo zhruba nic, ale to by ještě nebylo podle mě to nejproblematičtější: semenáři, výrobci hnojiv a pesticidů zastávali samotnou svou existencí na poli zemědělství destruktivní a smrtelnou roli, neboť tato intenzivní pěstování, založená na obřích statcích a na maximalizaci výnosu na hektar, zemědělský průmysl založený na exportu, na oddělení rostlinné výroby a chovu, byl podle mě přesný opak toho, co bylo třeba dělat, pokud jsme chtěli dosáhnout přijatelného rozvoje, bylo naopak nutné preferovat kvalitu, spotřebovávat lokálně, chránit půdu a podzemní vody návratem ke komplexnímu, střídavému osevnímu postupu a k používání živočišných hnojiv. Musel jsem nejednoho ze sousedů při mnoha společných aperitivech následujících po našem nastěhování překvapit vehemencí a maximální zdokumentovaností svých komentářů na toto téma, pochopitelně si mysleli totéž jako já, ale popravdě jen z levičáckého konformismu, neměli o tom ani páru, v každém případě jsem měl nápady, dokonce možná i ideál, nestudoval jsem zemědělskou univerzitu spíš než polytechniku nebo ekonomku náhodou, zkrátka jsem míval ideál, který jsem pomalu zrazoval.

Nepřipadalo nicméně v úvahu, abych podal výpověď, můj plat byl nezbytný pro naše soužití, protože Claiřina kariéra navzdory úspěchu oné Bataillovy adaptace u kritiky trčela tvrdošíjně na mrtvém bodě. Minulost ji izolovala v kulturním sektoru a to bylo nedorozumění, neboť snila o práci v zábavní kinematografii, chodila jen na okamžitě přístupné filmy, milovala Magickou hlubinu a ještě víc Návštěvníky, zatímco

Bataillův text považovala za „hovadinu“ a stejně to měla s jedním Leirisovým textem, do něhož se namočila o něco později, snad nejhorší ze všeho ale byla hodinová četba Blanchota na France Culture, nikdy by si nepomyslela, řekla mi doslova, že existují takové sračky, bylo ohromující, že někdo nabízí veřejnosti takové píčoviny. Osobně jsem na Blanchota neměl žádný názor, jen jsem si vzpomněl na úsměvný Cioranův odstavec, podle nějž se Blanchot ideálně hodí k psaní všemi deseti, protože člověka „neruší smysl“.

Bohužel pro Claire její CV doprovázel i její fyzický vzhled: blonďatá, elegantní a chladná krása ji předurčovala spíše k textům čteným mdlým hlasem v dotovaném divadle, tvrdý zábavní průmysl v té době spíše prahl po latinskoamerických sexbombách nebo trochu hottie míšenkách, zkrátka vůbec nebyla in a v následujícím roce nezískala jedinou roli kromě kulturáren, které jsem zmínil, přestože pravidelně četla Francouzský film a s nepolevující urputností se neváhala účastnit všech možných castingů. A ani v reklamách na deodoranty nebylo místo pro pečené Aljašky. Paradoxně největší šanci by bývala měla v pornoprůmyslu: aniž bych samozřejmě podceňoval latinskoamerické nebo černé kočky, sektor se snažil udržovat velkou etnickou různorodost hereček. Možná že se k tomu odhodlala za mé nepřítomnosti, i když dobře věděla, že působení v pornu nikdy nevedlo ke kariéře herečky v normálních filmech, myslím ale, že vzhledem ke zhruba stejně vysoké odměně by ještě dala přednost jemu než čtení Blanchota na France Culture. Tak či onak by to netrvalo dlouho, pornoprůmysl zažíval své poslední měsíce, než ho vystřídala amatérská produkce na internetu, YouPorn měl zničit pornoprůmysl ještě rychleji než YouTube ten hudební, porno bylo vždycky na špici technologického novátorství, jak na to ostatně upozornila už řada esejistů, aniž si některý z nich uvědomoval, co je na tomto zjištění paradoxního, protože pornografie je přece jen sektor lidské činnosti, kde inovace hrají nejmenší roli, dokonce se v něm neděje vůbec nic nového, vše, co si můžeme představit v oblasti pornografie, existovalo už ve velké míře za řeckého nebo římského starověku.

Co se mě týkalo, Monsanto mi začínalo vážně jít na nervy a začal jsem si reálně pročítat inzeráty, zhruba všemi způsoby, jež se nabízely absolventovi zemědělské univerzity, zejména prostřednictvím Sdružení bývalých studentů, ale až začátkem listopadu jsem narazil na skutečně zajímavou nabídku Regionálního ředitelství zemědělství a lesnictví Dolní Normandie. Bylo potřeba vytvořit novou sktrukturu, věnovanou exportu francouzských sýrů. Poslal jsem CV a brzy obdržel termín, zpáteční cestu do Caen jsem absolvoval v jednom dni. Ředitel DRAF byl rovněž absolventem zemědělky, ale mladší, znal jsem ho od vidění, když jsem končil, chodil o rok níž. Nevím, kde absolvoval stáž zakončující studia, ale osvojil si z ní zřejmě mánii (tehdy ve francouzské administrativě nepříliš rozšířenou) používat dost zbytečně anglosaské pojmy. Vycházel z toho, že francouzské sýry se dál vyvážely téměř výhradně do Evropy, že jejich zastoupení v USA bylo bezvýznamné, a hlavně že na rozdíl od vín (v téhle fázi vzdal dlouhý a důrazný hold bordeauxskému vinařskému mezioboru) se sektor sýra nedokázal připravit na nově příchozí, především na Rusko, ale brzy i na Čínu a pravděpodobně o něco později na Indii. To platilo pro všechny francouzské sýry; ale byli jsme v Normandii, vyzdvihl případně, a první ambicí task force, kterou plánuje vyvinout, má být propagace „trilogie normandských pánů“: camembertu, pont-l’évêku a livarotu. Pouze camembert se dosud těšil opravdové mezinárodní známosti, z důvodu mimochodem dost zajímavých historických okolností, které však nemá čas rozebírat, v Rusku a v Číně zůstávaly livarot, a dokonce i pont-l’évêque naprosto neznámé, nedisponoval neomezenými prostředky, ale podařilo se mu získat potřebný rozpočet na zaměstnání pěti osob a v první řadě hledá šéfa této task force, měl jsem o takový job zájem?

Měl jsem zájem a potvrdil to tónem kombinujícím profesionalitu a entuziasmus. První, co mě napadlo, a považoval jsem za vhodné se o tom s ním podělit, bylo, že mnoho Američanů, tedy mnoho, to jsem úplně nevěděl, řekněme Američani každoročně přijížděli navštívit pláže Vylodění, kde členové jejich rodiny a někdy i vlastní rodiče přinesli nejvyšší oběť. Přirozeně bylo nutné respektovat čas jejich rozjímání, nepřicházelo v úvahu organizovat u východů z vojenských hřbitovů degustace sýrů, ale nakonec se přece vždycky musí jíst, a měli jsme jistotu, že normandské sýry dostatečně těží z této připomínkové turistiky? Nadchl se: ano, přesně tenhle typ iniciativ by se hodilo zavést, představivost by ostatně nikdy neměla chybět; synergie, jež dokázala vyvinout šampaňská vinařství s luxusním francouzským průmyslem, bylo těžké rychle reprodukovat: uměl jsem si představit Gisele Bündchen, jak ochutnává livarot (zatímco pohár Moëtu nebo Chandonu ano)? Zkrátka když jsem opouštěl kancelář, věděl jsem už, hlavně podle minulého času, jímž mluvil o mém zaměstnání u Monsanta, že mě vzali.

Moje smlouva začínala 1. ledna 2001. Po několika týdnech v hotelu jsem našel hezký domek k pronajmutí, izolovaný uprostřed kopcovité krajiny hájků a travin, dva kilometry od vesnice Clécy, která se honosila poněkud přehnaným přízviskem „hlavní město normandského Švýcarska“. Šlo skutečně o krásný dům z hrázděného zdiva; zahrnoval velký obývák s terakotovým dlážděním, tři pokoje s parketami, pracovnu. Jako přístavek pro hosty mohla sloužit renovovaná stáčírna; nechybělo ústřední topení.

Byl to krásný dům a po celou dobu návštěvy jsem cítil, že jeho majitel, svraštělý stařeček mezi pětašedesáti a pětaosmdesáti lety, ho miloval, úzkostlivě ho udržoval, rád v něm žil, jak mi řekl zkraje, ale teď už to nejde, potřeboval častou lékařskou péči, ošetřovatelku aspoň třikrát týdně doma a v obdobích krize každý den, takže byt v Caen byl prostě rozumnější, má nicméně štěstí, musí říct, děti se o něj starají dobře, dcera sama mu vybrala ošetřovatelku, když vezme, jak to dneska chodí, měl štěstí, a skutečně, souhlasil jsem, měl štěstí, akorát že co jeho žena umřela, to už nebylo totéž a už nikdy nebude, v každém případě byl věřící a o sebevraždě nikdy nepřemýšlel, připadalo mu ale někdy, že Bohu nějak trvá, aby si ho k sobě zavolal, co taky v jeho věku, skoro celou návštěvu jsem měl slzy v očích.

Byl to krásný dům, ale měl jsem v něm bydlet sám. Myšlenku odstěhovat se do vesnice v regionu Dolní Normandie Claire jasně zavrhla. Chvíli jsem zvažoval odpověď, že bude moci „jezdit na castingy do Paříže“, než jsem si uvědomil její absurdnost, chodila asi na deset castingů týdně, nemělo to žádný smysl, odstěhovat se na venkov by pro ni byla kariérní sebevražda, zároveň bylo tak hrozné zasebevraždit něco mrtvého? myslel jsem si pro sebe, ale samozřejmě tajně, něco takového jsem jí nemohl říct přímo – a jak to říct nepřímo? Nevytanulo mi řešení.

Dohodli jsme se tedy, zdánlivě rozumně, že se budu do Paříže vracet na víkendy, možná jsme si dělali společně iluzi, že taková odluka a týdenní shledávání vdechnou našemu vztahu kyslík a energii, že každý víkend bude oslavou lásky a tak.

K definitivnímu rozchodu mezi námi nedošlo, nikoli jasnému a konečnému. Cestovat vlakem z Caen do Paříže není problém, spoj jede přímo a trvá to něco přes dvě hodiny, problém byl v tom, že jsem jím cestoval stále méně často, jednou s výmluvou na příliš mnoho práce, jindy bez žádné výmluvy, a po několika měsících bylo všechno jasné. Ve skrytu duše jsem se nikdy nevzdal myšlenky, že se za mnou Claire do toho domu přestěhuje, že se vzdá své nepravděpodobné herecké dráhy, že se spokojí prostě s tím, být mojí ženou. Opakovaně jsem jí dokonce poslal fotky domu za hezkého počasí, s okny dokořán na záhony a trávu, trochu se stydím, když si to připomínám.

Nejpozoruhodnější s odstupem času je, že tak jako s Yuzu o dvacet let později se veškeré mé pozemské jmění tehdy vešlo do jednoho kufru. Nedalo se nic dělat, zkrátka jsem nerad shromažďoval majetek; což v očích některých filozofů (epikurejců? stoiků? cyniků? trochu všech tří) bylo velmi žádoucí duševní schopností. Opačný postoj, jak se mi zdálo, málokdo podporoval; v tomto bodě tedy docházelo u filozofů ke konsensu – to je dost vzácné na to, abych to zdůraznil.

Bylo něco po páté, když jsem dotelefonoval s Claire, a do večeře mi zbývaly tři hodiny. Rychle, v několika minutách, jsem začal pochybovat, zda toto setkání je opravdu dobrý nápad. Zjevně nevyústí v nic pozitivního, jediným jeho výsledkem bude probuzení pocitů zklamání a hořkosti, které jsme po těch letech více či méně dokázali vytěsnit. Že je život hořký a neuspokojivý, jsme oba věděli dost dobře, stálo potvrzení navíc za útratu za taxík a jídlo? Měl jsem opravdu chuť zjistit, co se s Claire stalo? Nejspíš nic moc zářného a každopádně nic souladného s jejími nadějemi, jinak bych o tom asi věděl už jen z filmových plakátů na ulici. Moje vlastní profesní aspirace byly nejasnější, a neúspěch proto méně viditelný, pocit, že jsem zkrachovalec, to ale nijak neumenšovalo. Dva lůzři po čtyřicítce a bývalí milenci se stýkají po letech, znělo to jako nádherná scéna z francouzského filmu s odpovídajícími herci, řekněme v podání Benoîta Poelvoorda a Isabelle Huppertové; toužil jsem po tom v reálu opravdu tolik?

V některých kritických životních chvílích jsem se uchyloval k jisté formě telemancie, jíž jsem byl, pokud se nepletu, vynálezcem. Když středověcí rytíři a později puritáni z Nové Anglie museli přijmout obtížné rozhodnutí, otevřeli náhodně Bibli, položili prst na stránku a snažili se interpretovat dotyčný verš, a tak se rozhodnout v souladu s Bohem. Podobně se stávalo mně, že jsem náhodně zapnul televizi (bez volby kanálu, jen jsem stiskl On) a pokusil se interpretovat předávané obrazy.

Přesně v 18.30 jsem stiskl tlačítko On na televizi v mém pokoji hotelu Mercure. Výsledek mi nejdřív přišel matoucí, obtížně dekódovatelný (ale to se občas dělo i středověkým rytířům, a dokonce i puritánům z Nové Anglie): narazil jsem na program vzdávající poctu Laurentu Baffieovi, což bylo samo o sobě překvapivé (zemřel? byl ještě mladý, ale někteří televizní moderátoři jsou sežehnuti v plné slávě a brutálně urváni lásce svých fanoušku, takový byl život). Tón byl každopádně tónem pocty a všichni účastníci vyzdvihovali „hluboké Laurentovo lidství“, někteří ho líčili jako „superkámoše, krále srandy, totálního maníka“, jiní, kteří ho znali vzdáleněji, zdůrazňovali jeho „naprostou profesionalitu“. Polyfonie, již pořad díky umnému střihu odrážel, vedla ke skutečnému ohlédnutí se za prací Laurenta Baffieho a končila až symfonicky sborovým zopakováním toho, v čem se vystupující jednomyslně shodovali: Laurent Baffie, ať už se to vezme z kterékoli strany, byl „krásný člověk“. V 19.20 jsem si zavolal taxík.

* z „bourgeois-bohème“ („bohémští měšťáci“): levicoví a obvykle bohatí obyvatelé velkých měst, ve Francii především Paříže, vyznávající v hlavních společenských otázkách politickou korektnost a pokrokové názory (definice však není snadná, a například americké pojetí tohoto pojmu, používaného skoro výhradně v pejorativním významu, se od francouzského liší) (pozn. překl.).

Přesně ve 20 hodin jsem dorazil do kavárny-restaurace Bistrot du Parisien v Pelleportově ulici. Claire rezervovala stůl, to byl plusový bod, ale od prvních okamžiků jsem cítil, už jen po průchodu nepříliš frekventovanou restaurací, že – byť byla koneckonců neděle večer – poslední pozitivní.

Po deseti minutách se mě přišel číšník zeptat, zda chci aperitiv k čekání. Od přírody působil dobrosrdečně a oddaně, a především jsem pak vycítil, že předem počítá s problémovým rendez-vous (jak by číšník z hospody ve 20. obvodě mohl nebýt tak trochu šaman nebo anděl?), a jak jsem zároveň vnímal, že toho večera bude na mé straně (všiml si už mé rostoucí úzkosti? je fakt, že jsem už ze stojánku před sebou vybral spoustu slaných tyčinek). I objednal jsem si trojitého Jacka Danielse.

Claire přišla kolem půl deváté; kráčela opatrně, než dorazila k tomu našemu, opřela se o dva stoly, očividně se už značně „posílila“, bylo snad pomyšlení, že mě uvidí, tak vzrušující a připomínka příslibů, které ji zklamaly, tak bolestná? Chvíli jsem se touto nadějí zaobíral, ale jen dvě tři vteřiny, víc ne, než mě napadla realističtější věc, totiž že Claire na tom zřejmě byla touto hodinou stejně každý den.

* * *

Nadšeně jsem otevřel náruč a zvolal, jak dobře vypadá, že se vůbec nezměnila, nevím, odkud jsem to pochytil, tuhle schopnost lhát, určitě ne od rodičů, možná pocházela z mých prvních gymnaziálních let, skutečností ale bylo, že si to příšerně vyžrala, zhruba odevšad jí přečuhovaly špeky a obličej měla doslova trudovitý, ostatně první pohled, který mi věnovala, byl poněkud pochybovačný, nejspíš měla za to, že si z ní dělám prdel, ale netrvalo to déle než deset vteřin, rychle sklonila hlavu a zas ji zvedla se změněným výrazem, v něž se opět projevila mladá holka, a skoro šibalsky na mě mrkla.

Prohlídka menu, příjemně stylového, mi umožnila nechat uběhnout celkem dost času. Nakonec jsem se rozhodl pro burgundské šneky ve varné misce (po šesti) s česnekem, následované masem svatojakubských mušlí, smaženým na olivovém oleji s tagliatelle. Volbou, jež nám umožní dát si lahev jak červeného, tak bílého, jsem tak chtěl překonat tradiční dilema země/moře (červené versus bílé víno). Claire zřejmě uvažovala podobně, neboť si objednala topinky s morkovou kostí a solí z Guérande a poté krém z mořského ďasa po provensálsku s majonézou z olivového oleje a roztlučeného česneku.

Bál jsem se, že se budu muset vyjádřit k osobní situaci, líčit svůj život, to se však nestalo, Claire se hned po objednávce pustila do dlouhého vyprávění, jehož cílem nebylo nic míň než syntéza dvaceti let, které uplynuly od našeho posledního setkání. Pila rychle, bez okolků, a rychle se ukázalo, že budeme potřebovat dvě lahve červeného (jakož i o něco později dvě lahve bílého). Po mém odchodu se to moc nezlepšilo, řekla mi, hledání rolí bylo dál marné a situace se vyvíjela trochu podivně, v letech 2002 až 2007 se ceny nemovitostí v Paříži zdvojnásobily a v její čtvrti se zvyšovaly ještě rychleji, Ménilmontantská ulice se stávala stále větším hypem a umíněně se proslýchalo, že se tam přestěhoval Vincent Cassel, zanedlouho prý následovaný Kadem Meradem a Béatrice Dalleovou, zajít na kávu do stejného podniku jako Vincent Cassel bylo váženým privilegiem a tato nedementovaná informace vyvolala další skok cen, v letech 2003–2004 si uvědomila, že její byt každý měsíc vydělával mnohem víc než ona, ale musela za každou cenu vydržet, prodat hned by bylo na poli realit sebevraždou, skončila u zoufalých řešení typu série CD nahrávek Maurice Blanchota na France Culture, když mi to vyprávěla, roztřásla se, upírala na mě šílený pohled a doslova ohlodávala svou morkovou kost, pokynul jsem číšníkovi, aby konal.

Rybí krém ji lehce ukonejšil a další část vyprávění probíhala klidněji. Začátkem roku 2008 odpověděla na výzvu Úřadu práce: instituce měla v plánu zavést divadelní dílny určené nezaměstnaným, aby jim pomohla nalézt ztracenou sebedůvěru. Plat nebyl velký, ale přicházel pravidelně každý měsíc, dnes to bude deset let, co si takhle vydělává, na Úřadě práce byla jako doma a jejich myšlenka, jak teď mohla říct se skutečným odstupem, nebyla mimo mísu, v každém případě to fungovalo víc než psychoterapie, je pravda, že dlouhodobě nezaměstnaní se nevyhnutelně mění v malé, oněmělé, do sebe schoulené bytosti a divadlo, hlavně z nejasných důvodů veselohry, těm smutným stvořením vracelo aspoň nějakou sociální lehkost vyžadovanou při přijímacích pohovorech. Ať tak či onak, mohla by teď s tímto skromným, ale pravidelným příjmem vyjít, nebýt problému se službami, neboť část spolunájemníků, opojených drtivým zburžoazněním Ménilmontantské čtvrti, se chtěla vrhnout do naprosto šílených investic, výměna číselného kódu za biometrickou identifikaci duhovkou měla být jen předehrou řady nesmyslných projektů jako nahradit dlážděný dvůr zenovou zahradou s malými vodopády a žulovými bloky dovezenými přímo z Côtes-d’Armor, to vše pod kuratelou světoznámého japonského mistra. Nyní se už rozhodla – tím spíš, že po druhém a kratším vzplanutí v letech 2015–2017 se pařížský trh s nemovitostmi trvale ustálil: prodá byt, a dokonce zrovna nedávno zkontaktovala první realitku.

Na milostném poli toho tolik říct nemohla, došlo k několika vztahům, a dvakrát dokonce i k plánu společného života, podařilo se jí, aby o tom mluvila, mobilizovat dostatečné emoce, přece jen ale nemohla skrývat, že oba muži, herci, zhruba stejně úspěšní jako ona, s nimiž mínila žít, nebyli tak zamilovaní do ní jako do jejího bytu. Vlastně, uzavřela s jistým překvapením, jsem byl možná jediný muž, který ji kdy opravdu miloval. Nevyvracel jsem jí to.

I přes rozčarovanou, ba zřetelně smutnou povahu jejího vyprávění jsem si své svatojakubské mušle vychutnal a se zájmem se naklonil nad nabídku dezertů. Pěnový dort se zmrzlinou vacherin politý malinovým coulis si hned získal mou pozornost; Claire zvolila profiterolky s horkou čokoládou, klasiku; objednal jsem třetí lahev bílého vína. Vážně jsem si začal říkat, zda se v určitý okamžik zeptá: „A co ty?“, prostě věci, jež se za takových okolností říkají, aspoň ve filmech, ale měl jsem za to, že i v reálném životě.

Vzhledem k průběhu večera bych normálně měl odmítnout pozvání na „poslední skleničku“ k ní, a ještě moc nechápu, co mě přimělo ho přijmout. Možná trochu zvědavost, že uvidím byt, kde jsem přece jen strávil rok života; ale také jsem musel uvažovat, co jsem na té holce tehdy viděl. Muselo v tom být přece i něco jiného než sex; anebo, hrůza pomyslet, opravdu jen sex?

Její úmysly každopádně byly jednoznačné a poté, co mi nabídla koňak, si mě přímo a rovnou, jak jí bylo vlastní, vzala do parády. Plný dobré vůle jsem si stáhl kalhoty a slipy, aby mě mohla vzít do pusy, ale ve skutečnosti už mnou procházela znepokojivá předtucha, a když dvě nebo tři minuty bezvýsledně žmoulala můj netečný orgán, vycítil jsem, že by se situace mohla nelibě zvrhnout, a přiznal jí, že v současnosti beru antidepresiva („silné dávky“, dodal jsem, aby bylo jasno), čehož nevýhodou bylo potlačení veškerého libida.

Účinek těchto několika slov byl magický, hned jsem cítil, že ji uklidnila, samozřejmě radši viníme něčí antidepresiva než vlastní tuky, tváří jí však navíc projel upřímný soucit, a když se mě zeptala, jestli procházím krizí, proč a odkdy, měl jsem poprvé za večer dojem, že se o mě skutečně zajímá.

Vyprodukoval jsem na to konto zjednodušený příběh svých partnerských patálií, zhruba ve všem pravdivý (vyjma Yuziných dobrodružství se psy, která mi k pochopení celku nepřipadala užitečná), s jediným rozdílem, který stojí za zmínku, totiž že v mém příběhu se nakonec Yuzu rozhodla pro návrat do Japonska, aby tam vyhověla opakovaným apelům své rodiny, a takto prezentovaná věc vypadala vcelku dobře, jako klasický konflikt lásky s rodinnou anebo společenskou povinností (jak by asi řekli levičáci ze sedmdesátých let), bylo to trochu jako román od Theodora Fontanea, upřesnil jsem, byť tohoto autora Claire s největší pravděpodobností neznala.

Japonka příběhu dodávala exotickou pečeť, tak trochu jako by ho psal Loti anebo Segalen, pletu si je, v každém případě se jí očividně moc líbil. Využil jsem toho, že tvrdne v hlubokosáhlých ženských úvahách, jimž přitížil druhý koňak, diskrétně jsem se upravil, a přesně ve chvíli, kdy jsem dopínal poklopec, jsem si uvědomil, že je prvního října, poslední den výpovědní lhůty z bytu ve věži Totem. Yuzu určitě čekala do posledního dne a nejspíš právě nyní seděla v letadle do Tokia, možná že stroj dokonce právě teď zahájil klesání k letišti Narita a její rodiče na ni už čekali za kovovými zábranami v příletové hale, snoubenec zřejmě čekal u auta na parkovišti, vše bylo dané a vše se teď také naplní, a možná že právě z tohoto důvodu jsem zavolal Claire, až do chvíle před několika minutami jsem zapomněl, že je prvního října, ale něco ve mně, asi moje nevědomí, nezapomnělo, žijeme pod vlivem nejistých božstev, „cesta, kterou nám ukázaly ty dívky, byla naprosto klamná, k tomu je třeba přidat, že pršelo,“ píše někde myslím Nerval, na Nervala jsem poslední dobou zrovna moc nemyslel, přitom se zabil v šestačtyřiceti letech, a i Baudelaire umřel v šestačtyřiceti letech, nebyl to snadný věk.

Hlava nyní Claire klesla na prsa a z krku jí vycházelo chrápání, byla očividně na plech a já měl normálně v tu chvíli odejít, na obřím kanapi jejího open spacu mi však bylo dobře, při pomyšlení, že zdolávám Paříž opačným směrem, mě přepadla extrémní únava, natáhl jsem se a otočil se na bok, abych ji neviděl, a o minutu později usnul.

V kuchyni bylo jen rozpustné kafe, což samo o sobě představovalo skandál, není-li kávovar Nespresso v takovém bytě, kde pak má už být, říkal jsem si, ale udělal jsem si rozpustné, žaluziemi prosvítal mdlý den a navzdory nejvyšší opatrnosti jsem narazil do několika kusů nábytku, Claire se skoro okamžitě objevila na prahu kuchyně, její krátká a poloprůsvitná noční košilka zrovna neskrývala, co měla, naštěstí myslela na jiné věci a přijala sklenici rozpustného kafe, kterou jsem jí podával, do prčic, neměla ani hrnky, stačil jí jediný doušek a hned začala mluvit, připadalo jí zábavné, že bydlím ve věži Totem, řekla mi (o svém nedávném přestěhování do hotelu Mercure jsem se nezmínil), protože její otec stál u zrodu projektu, byl asistentem jednoho ze dvou architektů, moc svého otce nepoznala, bylo jí šest let, když umřel, ale vzpomínala si, že matka si schovala výstřižek z novin, v nichž se obhajoval v polemice, již stavba věže vyvolala, věž Totem se několikrát umístila mezi nejškaredějšími stavbami Paříže, aniž se nicméně vyrovnala Monparnasské věži, pravidelně označované v anketách za nejškaredější budovu Francie a v nedávné anketě za nejškaredější na světě, hned za bostonskou radnicí.

Přesunula se do open spacu, a k mému lehkému úžasu se vrátila za dvě minuty s fotoalbem, jež hrozilo posloužit za základ obsáhlému životopisnému líčení. V šedesátých letech byl její otec očividně něčím jako slaďouškem – jeho fotky v obleku Renomau před vchodem do klubu Bus Palladium to jasně potvrzovaly, vedl zkrátka pohodlný život dobře situovaného mladíka šedesátých let, ostatně se trochu podobal Jacquesu Dutroncovi, a později se stal na celá pompidouovská a giscardovská léta podnikavým (a asi trochu kšeftařským) architektem, než se zabil ve svém Ferrari 308 GTB při návratu z víkendu v Deuville ve společnosti své švédské milenky, přesně v den, kdy Françoise Mitterranda zvolili prezidentem republiky. Jeho už tak slušná kariéra se tedy mohla znova rozletět, v Socialistické straně měl řadu přátel a François Mitterrand byl prezident budovatel, máloco by mu bránilo dosáhnout profesního vrcholu, ale pětatřicetitunový kamion, který sjel doprostřed vozovky, rozhodl jinak. Její matce se po tomto přelétavém, ale štědrém manželovi stýskalo, přestože od něj sama dostávala velkou volnost, hlavně ale nesnesla pomyšlení, že zůstane sama s dcerou, její manžel byl sice holkař, ale také dost něžný otec, přebírající velkou část péče o malou, zatímco ona v sobě necítila nic mateřského, naprosto nic, a s dětmi je to v případě matky všechno, nebo nic, buď se jim úplně obětuje, zapomene na vlastní štěstí, aby pečovala o jejich, nebo dojde k opaku a jejich přítomnost se stává bezprostředně nepříjemnou a rychle nepřátelskou.

V sedmi letech Claire skončila v dívčím internátu v Ribeauvillé, spravovaném kongregací Sester Boží prozřetelnosti, tuhle část příběhu jsem už znal, nebyly tam ani croissanty, čokoládová rolka, nic, Claire si nalila sklenici vodky a už to jelo, od sedmi od rána. „Utekla jsi v jedenácti…,“ přerušil jsem ji, abych vyprávění zkrátil. Vzpomínal jsem si na její útěk, šlo o silný moment a hrdinné gesto, jímž si vynutila samostatnost, vrátila se stopem do Paříže, bylo to přece jen nebezpečné, mohlo se jí stát cokoli, hlavně když se, jak to sama nazvala, v té době začala dost „zajímat o ptáky“, ale nestalo se jí nic, což bylo podle ní znamení, ucítil jsem v tu chvíli, že přichází tunel jejích vztahů s matkou a sebral jsem odvahu vyžadovat, abychom šli do kavárny dát si normální snídani, dvojité espresso s tousty a možná i hemenex, měl jsem hlad, dodal jsem plačtivě, měl jsem vážně hlad.

Přehodila si přes negližé kabát, v Ménilmontantské ulici museli mít vše, co je třeba, možná že budeme mít štěstí a uvidíme Vincenta Cassela před oříškovým espressem s trochou mléka, každopádně jsme opustili byt, to už byl krok, venku vládlo už podzimní, větrné a celkem chladné ráno, kdyby se to vše mělo protáhnout, plánoval jsem, že se dopoledne vymluvím na návštěvu lékaře.

K mému velkému překvapení se hned, jak jsme usedli, Claire vrátila k mojí „záležitosti s Japonkou“, chtěla toho vědět víc, shoda okolností kolem věže Totem ji zaujala. „Náhody jsou Boží mrknutí,“ napsal Vauvenarges nebo Chamfort, už jsem to zapomněl, možná La Rochefoucauld nebo nikdo, každopádně u Japonska jsem dokázal vydržet dlouho, uměl jsem ho, začínal jsem subtilním: „Japonsko je tradicionalističtější společností, než by se mohlo zdát“, načež jsem mohl mluvit dvě hodiny, aniž bych se bál odporu, na Japonsku nebo Japoncích chápal každý kulové.

Po dvou minutách jsem si uvědomil, že mluvit mě unavuje ještě víc než poslouchat, mezilidské vztahy obecně pro mě představovaly problém, a především, musel jsem uznat, vztah s Claire, předal jsem jí kostku ve hře zvané konverzace, interiér kavárny byl příjemný, ale obsluha trochu pomalá, a zatímco zákazníci, již se všichni podobali kumštýřům na dobu určitou, začali zaplavovat sál, vrátili jsme se do Claiřina jedenáctého roku.

Mezi ní a matkou okamžitě vypukla válka, válka, který trvala skoro sedm let, válka divoká a založená hlavně na nepřetržité sexuální soutěži. Pamatoval jsem si některé zlaté hřebíčky, jako když Claire nazvala matku „starou kurvou“, poté co se hrabala v její kabelce a narazila na kondomy. Méně jsem věděl a teď se dozvěděl, že Claire v jistém smyslu doprovodila slova činy a začala svádět většinu matčiných milenců onou prostou, ale účinnou technikou, s níž jsem si ji pojil. Ještě méně jsem věděl, že Claiřina matka přešla do protiútoku a sofistikovanějšími prostředky, jež se zralá žena postupně naučí využívat četbou nejlepších ženských časopisů, si zase začala dopřávat mladé dceřiny přítele.

Ve filmu na YouPornu bychom dostali sekvenci typu „Mom teaches daughter“, ale realita byla jako tak často méně úsměvná. Croissanty dorazily celkem brzy, ale omeleta se šunkou trvala déle, přistála přede mnou ve chvíli, kdy Claire bylo čtrnáct, a dojedl jsem ji, ještě než dosáhla šestnácti let. Příjemně mě to rozpoložilo a náhle mi připadalo proveditelné setkání zkrátit intenzivní a šťastnou syntézou: „A pak, když ti bylo osmnáct, jsi odešla, našla sis práci v baru kousek od Bastilly a vlastní pokoj, načež jsme se, lásko, potkali, zapomněl jsem ti to říct, ale v deset mám sraz u kardiologa, tak ahoj, pusu, brzy si zavoláme,“ už jsem na stůl položil dvacetieurovku, nedal jsem jí sebemenší šanci. Když jsem vyšel z kavárny a široce mával rukou, trochu divně, jakoby poraženecky se po mně podívala, vteřinu dvě jsem ještě bojoval s posledním reflexem soucitu, ale rychle jsem se vydal zpět Ménilmontantskou ulicí.

Čistě reflexivně jsem zabočil do Pyrenejské ulice, držel jsem se v poklusu a za ani ne pět minut jsem byl na stanici metra Gambettova, Claire byla v každém případě vyřízená, její spotřeba alkoholu dál poroste a brzy jí nebude stačit, přidají se léky, srdce to nevydrží a najdou ji udušenou zvratky uprostřed jejího malého dvoupokojového bytu s okny na dvůr na bulváru Vincenta-Lindona. Nejenže jsem nebyl schopen Claire zachránit, ale Claire už nemohl zachránit nikdo, možná kromě některých členů křesťanských sekt (již přijímají nebo se tváří, že přijímají s láskou, tak jako bratři v Kristu, starce, postižené a nuzáky), o nichž by ale Claire nechtěla ani slyšet, jejich bratrského soucitu by okamžitě měla plné zuby, to, co potřebovala, byla běžná partnerská něha a v první řadě péro ve vagině, ale právě to už nebylo možné, běžná partnerská něha by mohla jen následovat syté libido, nutně by se musela vrátit na pole „sex“, které jí nyní bylo navždy zapovězené.

Bylo to jistě smutné, přitom několik let, než propadla definitivnímu alkoholismu, Claire musela být relativně planoucí čtyřicátnicí, možná dokonce připodobitelnou k typu cougar nebo MILF, byť milfkou by byla bezdětnou, v každém případě, o tom jsem byl přesvědčen, její pička byla dlouho smáčitelná, no tak, zas tak špatný život neměla. V kontrastu k ní si vzpomínám na situaci před třemi lety, těsně předtím, než jsem se dostal do Yuziných spárů, kdy jsem dostal pošetilý nápad vidět se znovu s Marie-Hélène, procházel jsem jednou ze svých četných fází sexuální apatie, možná jsem chtěl jen probrat, co je nového, a ani ne si zašukat, nebo by tomu okolnosti musely vážně nahrávat, a to mi s nebohou Marie-Hélène nepřipadalo pravděpodobné, když jsem zazvonil u jejích dveří, obával jsem se nejhoršího, jenže ve skutečnosti to bylo ještě mnohem horší, než bych si dokázal představit, měla za sebou jakousi psychiatrickou krizi, bipolárnost nebo schizofrenii, už přesně nevím, a strašně se to na ní podepsalo, bydlela v ultrazabezpečené rezidenci na třídě Reného Cotyho, ruce se jí neustále třásly a doslova všeho se bála: geneticky modifikované sóji, vlády Národní fronty, znečištění jemnými částicemi… Živila se zeleným čajem a lněnými semínky, celou půlhodinu, co jsme se viděli, mluvila jen o svém příspěvku na postižení. Vyšel jsem od ní pln chutí na točené pivo a riletové sendviče, zároveň s vědomím, že takhle vydrží ještě hodně dlouho, aspoň do osmdesáti, stále roztřesenější, stále seschlejší a bojácnější, neustále tropící sousedské problémy, přestože ve skutečnosti už byla mrtvá, povedlo se mi strčit nos do kundy mrtvole, jak hezky říká už nevím kdo, pravděpodobně v románu Thomase Dische, autora sci-fi a básníka, jenž zažil hodiny slávy, ale čtvrtého července spáchal sebevraždu a dnes je neprávem opomíjený, pravda, učinil tak trochu proto, že jeho přítel umřel na AIDS, ale i proto, že mu příjmy z tvorby prostě nestačily k životu a volbou symbolického data chtěl poukázat na to, jaký osud Amerika vyhrazuje svým autorům.

V porovnání s ní se Claire dařilo skoro dobře, koneckonců mohla jít k Anonymním alkoholikům, občas prý dosahují pozoruhodných výsledků, a také, jak jsem si uvědomil, když jsem došel do hotelu Mercure, Claire umře sama, nešťastná, ale aspoň ne chudá. Po prodeji loftu vzhledem k tržním cenám bude mít třikrát tolik co já. Jediná realitní operace tak stačila jejímu otci, aby vydělal mnohem víc, než ten můj za čtyřicet let pracně nashromáždil díky sepisování ověřených listin a zápisů o hypotékách, peníze nikdy neoceňovaly práci, neměly s ní vůbec nic společného, žádná lidská společnost nikdy nestála na ohodnocení práce, a dokonce ani budoucí komunistická společnost neměla stát na těchto základech, princip rozdělení zdrojů Marx zkrouhl na floskuli „Každému dle jeho potřeb“, jež by se stala, kdyby nedejbože přešla do praxe, zdrojem nekonečných pletich a hašteření, naštěstí k tomu nikdy nedošlo, v komunistických zemích ani v jiných, peníze plodí peníze a doprovázejí moc, toť poslední slovo sociální organizace.

Rozchod s Claire mi značně usnadnily návštěvy normandských krav, jež pro mě představovaly útěchu, skoro zjevení. Krávy mi přitom nebyly cizí; jako dítě jsem každoročně jezdil s rodiči na jeden letní měsíc do Méribelu, kde můj otec koupil spoluvlastnický podíl chaty. Zatímco rodiče trávili dny zamilovanými procházkami na horských pěšinách, díval jsem se na televizi, hlavně na Tour de France, na který jsem si časem vypěstoval trvalou závislost. Někdy jsem také chodil ven, zájmy dospělých pro mě byly záhadou a něco zajímavého na křižování těch vysokých hor přece muselo být, říkal jsem si, když to tolik lidí počínaje rodiči dělá.

Probudit v sobě skutečnou estetickou emoci při pohledu na alpskou krajinu se mi nepodařilo; ale oblíbil jsem si krávy, jichž jsem při letních výpasech často potkával stáda. Šlo o zástupkyně rasy tarentaises, malé a živé impulsivní krávy s plavou srstí, skvělé chodkyně; často poskakovaly po horských cestách a zvony na jejich krcích vydávaly hezký zvuk, ještě než jste je spatřili.

Oproti tomu u normandské krávy si lze těžko představit, že poskakuje, samotná ta myšlenka v sobě měla cosi neuctivého, pouhý zrychlený krok u nich podle mě mohl nastat jen v extrémním životním ohrožení. Normandské krávy, velké a majestátní, jsou, a to jim, zdá se, bohatě stačí; až když jsem objevil normandské krávy, pochopil jsem, proč hinduisté považují toto zvíře za svaté. Během oněch osamělých víkendů, které jsem trávil v Clécy, mi deset minut kontemplace stáda krav procházejícího mezi lesíky a živými ploty umožnilo zapomenout na Ménilmontantskou ulici, castingy, Vincenta Cassela, zoufalé Claiřiny pokusy, aby ji přijalo prostředí, které ji nechtělo, a konečně na Claire samotnou.

Nebylo mi ještě třicet, ale pomalu jsem se sunul do chladné zóny, již neosvětlovala žádná vzpomínka na miláčka, žádná naděje na nový zázrak, a tuto astenii smyslů násobila rostoucí pracovní lhostejnost. Task force se poněkud rozplývala, přišlo ještě pár záblesků, několik prohlášení ze zásady zejména při firemních přípitcích (na DRAF se konal aspoň jeden týdně), bylo třeba uznat, že Normanďané neumějí prodat své výrobky, například calvados měl po všech stránkách kvality velkého alkoholu, dobrý calvados byl srovnatelný s bas-armaňakem nebo dokonce s koňakem, ale přesto byl stokrát méně přítomný v duty-free shopech na letištích i jinde ve světě, a i ve francouzských supermarketech měl spíš symbolické místo. O cidru ani nemluvě, cidre v maloobchodu prakticky neexistoval, sotvaže ho nabízeli v barech. Během těchto firemních přípitků se stále zaujímaly důrazné postoje, zaznívaly sliby, že je fakt už potřeba jednat, načež to vše neslyšně splasklo v průběhu totožných a vlastně celkem příjemných týdnů. Poklidně se vnucovala myšlenka, že tak či tak stejně nic neovlivníme, sám ředitel, tak ofenzivní a čilý za časů mého náboru, se pomalu zakulacoval, právě se oženil a mluvil hlavně o přestavbě statku, který koupil, na rodinné obydlí své budoucí rodiny. Na pár měsíců se atmosféra trochu oživila za přítomnosti bujné libanonské stážistky, jež se zasloužila zejména o fotku George W. Bushe vzdávajícího poctu tácu sýrů, fotku, která měla vyvolat minipolemiku v některých amerických médiích, ten blbec Bush si zřejmě neuvědomil, že sýry ze syrového mléka v jeho zemi právě zakázali, došlo tedy k lehkému mediálnímu dopadu, ani přesto ale prodeje nestouply a opakované zásilky livarotu a pont-l’évêku Vladimiru Putinovi k lepším výsledkům nevedly.

Nebyl jsem moc užitečný, ale neškodil jsem. V porovnání s Monsantem jsem se přece jen posunul a ráno za volantem svého G 350 při cestě do práce skrz stojatou mlhu, vznášející se nad lukami, jsem si ještě mohl říkat, že jsem svůj život úplně nezvoral. Vždycky když jsem projížděl obcí Thury-Harcourt, uvažoval jsem, zda nějak souvisí s Almeyrikem, a nakonec jsem si došel pro odpověď na internet – tehdy to bylo složitější, síť se ještě tolik nerozvinula, ale nakonec jsem objevil zatím zárodečné stránky Normandského dědictví, „věstníku normandské historie a umění žít“. Ano, místo souviselo s Almeyrikem, a dokonce velmi přímo. Městys se původně jmenoval Thury, pak Harcourt s poukazem na stejnojmenný rod; stal se opět Thury po Revoluci, až dospěl k aktuálnímu jménu Thury-Harcourt ve snaze o usmíření „obou Francií“. Od dob Ludvíka XIII. se tam tyčil obrovský zámek, občas přezdívaný „Normandské Versailles“, jenž sloužil jako rezidence vévodům z Harcourtu, kteří tehdy nad provincií vládli. Revoluce ho téměř nepoznamenala, ale shořel v srpnu 1944 při ústupu divize „das Reich“, sevřené 59. staffordskou pěší.

Během svých tříletých studií na zemědělce byl Aymeric d’Harcourt-Olonde mým jediným skutečným kamarádem a večery jsem nejčastěji trávil v jeho pokoji – nejdřív v Grignonu, pak na ubytovně školy v Mezinárodním kampusu – za sjíždění kartonů 8,6procentních piv a kouření trávy (tedy kouřil hlavně on, já preferoval pivo, on však musel být tak na třiceti špecích denně, první dva roky studií musel být skoro pořád zhulený) a hlavně posloucháním muziky. S dlouhými vlnitými blond vlasy a košilemi à la kanadský dřevorubec Aymeric vypadal dost typicky grungeově, ale u něj to šlo mnohem dál než k Nirvaně a Pearl Jam, vrátil se skutečně ke kořenům a police v jeho pokoji byly plné stovek vinylů ze šedesátých a sedmdesátých: Deep Purple, Led Zeppelin, Pink Floyd, Who, měl i Doors, Procol Harum, Jimiho Hendrixe, Van de Graaf Generator… You Tube dosud neexistoval a na tyto skupiny si tehdy nevzpomínal skoro nikdo, aspoň pro mě znamenaly naprostý objev, dokonalý úžas. Často jsme trávili večery spolu, občas se přidal jeden nebo víc lidí z ročníku – nepříliš zajímaví, nedaří se mi vybavit si jejich obličeje a jména jsem zapomněl úplně – zato si vzpomínám, že tam nikdy nebyly holky, to byl zvláštní rys, když na to tak myslím, nepamatoval jsem si, že by měl Aymeric nějakou přítelkyni. Nebyl panic, tedy nemyslím, nepůsobil, že by se holek bál, ale spíš že myslí na jiné věci, možná na svůj profesní život, měl v sobě určitou vážnost, jež mi možná v té době unikala, neboť já na svůj profesní život zvysoka kašlal, nepomyslel jsem na něj snad déle než půl minuty, připadalo mi podivné vážně se zajímat o cokoli jiného než o holky – a nejhorší bylo, že v šestačtyřiceti letech jsem si uvědomoval, že jsem měl tehdy pravdu, holky jsou děvky, dá se říct, dá se na to tak koukat, ale profesní život je děvka mnohem větší, a nepřináší rozkoš. Na konci druhého ročníku jsem čekal, že si Aymeric tak jako já vybere nějakou pofidérní specializaci typu rurální sociologie nebo ekologie, ale naopak, zapsal se na zootechniku, považovanou za obor dříčů. Po prázdninách přišel s ostříhanými vlasy, zcela změnil šatník, a když odjel na závěrečnou stáž do Danone, měl na sobě už bez debat oblek s kravatou. Toho roku jsme se vídali trochu míň, pamatuju si na tu dobu spíš jako na rok prázdnin, nakonec jsem si vybral ekologii a hlavní náplní studia bylo cestování po Francii, abychom zkoumali ten či onen rostlinný útvar. Ke konci školního roku jsem uměl rozpoznat jednotlivé rostlinné formace na francouzském území, předvídat jejich výskyt pomocí geologické mapy a místních meteorologických dat a tím to zhruba končilo, byť mi to později umožnilo zavřít zobák „zeleným“ aktivistům, když přišla řeč na skutečné důsledky globálního oteplování. On sám strávil značnou část stáže v marketingovém oddělení Danone a dalo se důvodně očekávat, že jeho kariéra se bude točit kolem nových jogurtových nápojů nebo smoothies. Dokázal mě ještě jednou překvapit večer po promoci, když mi oznámil, že má v úmyslu převzít zemědělský statek v departementu Manche. Zemědělští inženýři se vyskytují bezmála ve všech oborech zemědělsko-potravinářského průmyslu, někdy na technických pozicích, nejčastěji ve vedení, ale skoro nikdy se nestává, že by se sami stali zemědělci; při četbě seznamu bývalých studentů naší školy, abych našel Aymerikovu adresu, jsem si všiml, že tuto možnost si z absolventů našeho ročníku vybral jako jediný. Bydlel v Canville-la-Rocque, upozornil mě po telefonu, nehledá se to snadno a budu se muset zeptat obyvatel olondského zámku. Ano, také patřil jeho rodině, ale dávno před Thury-Harcourtem, zámek byl poprvé zničen v roce 1204 a poté obnoven v polovině třináctého století. Jinak se loni oženil, na statku měl stádo tří set dojnic, dost investoval, však mi to řekne. Ne, nikoho ze školy od přistěhování neviděl.

Před olondský zámek jsem dorazil za stmívání. Spíš než o zámek se jednalo o nesourodou směs stavení, jejíž původní plán šel těžko rekonstruovat; uprostřed stála hlavní obytná budova, obdélníková a masivní, jež ještě držela celkem pohromadě, kameny zdiva sice ohlodávaly traviny a mechy, ale šlo o solidní žulové bloky, pravděpodobně z Flamanville, opravdu chátrat začnou až za několik století. Víc vzadu stála kruhová věž, vysoká a úzká, téměř neporušeného exteriéru; avšak hlavní donjon blíž u vstupu, který byl dřív zřejmě hranatý a tvořil vojenské jádro pevnosti, přišel o okna a střešní krytinu, cáry zbývajících zdí zjemnila, zaoblila eroze a zvolna směřovaly k naplnění svého geologického osudu. O sto metrů dál kovově svítily do krajiny velký hangár a silo, šlo asi o první současné stavení, jež jsem viděl za posledních padesát kilometrů.

Aymeric měl znova dlouhé vlasy a vrátil se k velkým čtverečkovaným košilím, které však tentokrát představovaly to, čím byly původně: pracovní oděv. „Posloužilo to tu Barbeymu d’Aurevillymu ke konci jeho románu Bezejmenný příběh,“ sdělil mi. „V roce 1882 Barbey zámek popisuje jako ‚starý, skoro rozpadlý hrad‘; jak vidíš, od té doby se to nezlepšilo.“

„Nepomáhá ti památková péče?“

„Málo… Zapsali jsme se, ale příspěvek dostaneš málokdy.

Cécile, moje žena, by chtěla provést velkou rekonstrukci na hotel, tedy boutique hotel nebo tak něco. Však je tu taky čtyřicet neobsazených pokojů, topíme všeho všudy v pěti. Co si dáš k pití?“

Přijal jsem sklenici chablisu. Nevěděl jsem, zda ten projekt boutique hotelu měl smysl, ale jídelna byla v každém případě vřelá a příjemná, s velkým krbem, hlubokými koženými vínově zelenými křesly, a za její zařízení určitě nemohl Aymeric, jeho lhostejnost k výzdobě byla totální, jeho pokoj na zemědělce byl jeden z nejanonymnějších, jaké jsem viděl, podobal se prozatímnímu bivaku vojáka – až na desky.

Tady zaujímaly celou část stěny, což bylo působivé. „V zimě jsem je přepočítal, mám jich něco přes pět tisíc…,“ řekl Aymeric. Měl pořád stejný přehrávač, Technics MK2, ale neznal jsem reproduktory – obří hranoly ze surového ořechu, vysoké přes metr. „To jsou klipschorny,“ řekl Aymeric. „První, které Klipschorn vyrobil, a možná nejlepší; děda je koupil v roce 1949, byl blázen do opery. Když umřel, táta mi je věnoval, hudba ho nikdy nezajímala.“

Měl jsem dojem, že to vybavení moc často nesloužilo, na poklopu MK2 se usadila tenká vrstva prachu. „No jo…,“ potvrdil, asi zachytil můj pohled, „na poslouchání hudby nemám moc náladu. Víš, je to těžký, od začátku se mi nikdy nepodařilo dosáhnout finanční rovnováhy, takže po večerech dumám, přepočítávám účty… no ale teď, když jsi tady, si něco pustíme, dej si ještě víno, než to podám.“

Po minutě či dvou hledání v policích vytáhl Ummagummu.

„Deska s krávou, dobrá příležitost…,“ poznamenal a položil vinyl na začátek Grantchester Meadows. Bylo to něco mimořádného; nikdy bych netušil, že existuje takový zvuk; každý ptačí zpěv, každé šplouchnutí řeky bylo dokonale definováno, nízké tóny byly napjaté a mocné, vysoké neuvěřitelně čisté.

„Cécile se vrací brzy,“ pokračoval, „měla schůzku v bance kvůli tomu projektu.“

„Mám pocit, že tomu moc nevěříš.“

„Nevím, máš dojem, že je v oblasti hodně turistů?“

„Zhruba žádný.“

„No asi tak… Chci ale říct, že s ní v jednom bodě souhlasím: něco se udělat musí. Nemůžeme takhle rok co rok dál ztrácet peníze. Finančně to zvládáme jenom díky pachtům a hlavně prodeji půdy.“

„Máš jí hodně?“

„Tisíce hektarů; patřila nám skoro všechna půda od Carentanu po Carteret. Tedy říkám ‚nám‘, patří to pořád tátovi, ale když jsem zahájil provoz, rozhodl se, že mi nechá výnos z pachtů. Jenže i tak jsem často nucený prodat parcelu. Nejhorší je, že neprodávám ani místním, ale cizím investorům.“

„Odkud?“

„Hlavně Belgičanům a Holanďanům a čím dál tím víc i Číňanům. Loni jsem prodal padesát hektarů čínskému konglomerátu, byli připraveni nakoupit desetkrát víc a zaplatit dvojnásobek tržní ceny. Místní zemědělci se nemůžou rovnat, už tak mají problém splatit půjčky a zaplatit pachtovný, pořád to někdo vzdává a končí, a když jsou v tísni, nedokážu na ně moc tlačit, příliš jim rozumím, teď jsem ve stejné situaci, pro tátu to bylo jednodušší, dlouho žil v Paříži a pak v Bayeux, přece jen to byl pán velkomožný… Takže s tím hotelovým projektem nevím, ale možná je to způsob…“

Po celou cestu jsem přemýšlel, co mu přesně řeknu o své funkci u DRAF. Neuměl jsem si představit, že přiznám svou účast na onom projektu propagace exportu normandských sýrů, na tom, co bylo třeba nazývat mým neúspěchem při propagaci exportu normandských sýrů. Víc jsem tedy zdůraznil administrativnější role, spojené s transformací francouzských chráněných označení původu zboží na evropská; byla to ostatně celkem pravda, tyto úmorné, formalistně právnické otázky mi zabíraly stále větší část pracovní doby, pořád jsem musel být „tip top“, aniž jsem kdy věděl vůči čemu, žádný obor lidské činnosti nevyzařuje tak naprostou nudu jako právo. Přesto jsem při plnění těchto úkolů dokázal nakonec dosahovat jistých úspěchů; například v jedné ze svých souhrnných zpráv jsem formuloval doporučení, které o několik let později vedlo v souvislosti s přijetím dekretu zakládajícího chráněné označení původu Livarot k povinnosti vyrábět tento sýr výhradně z mléka normandských krav. A v současné době jsem se angažoval v procesním sporu, v němž jsme se blížili k vítězství nad skupinou Lactalis a družstvem Isigny Sainte-Mère, jež se chtěly vyhnout povinnosti používat syrové mléko při výrobě camembertů.

Zrovna jsem to vykládal, když přišla Cécile. Byla to hezká, štíhlá a elegantní bruneta, ale ve tváři se jí zračilo napětí, skoro trápení, očividně strávila perný den. Byla ke mně nicméně milá a udělala večeři, ale cítil jsem, že se hodně ovládá, a kdybych tu nebyl, nejspíš by si vzala analgetika a šla si lehnout. Byla ráda, řekla mi, že má Aymeric návštěvu, moc pracovali, už nikoho nevídali, zahrabávali se tu, přestože jim ještě nebylo třicet. Popravdě řečeno jsem na tom byl stejně, tedy až na to, že moje pracovní zátěž nebyla nijak přehnaná, a vlastně všichni na tom byli stejně, léta studií jsou jediné šťastné roky, jediné roky, kdy budoucnost působí otevřeně, kdy vše se jeví možné, načež dospělý, profesní život je jen dlouhým a postupným bořením, možná právě z toho důvodu mladická přátelství, ta, jež navážeme během studentských let a která jsou v podstatě jediná skutečná přátelství, nikdy nepřežijí vstup do života dospělých, vyhýbáme se setkáním s přáteli z mládí, abychom se nemuseli konfrontovat se svědky svých zklamaných nadějí, svého vlastního rozdrcení.

Tato návštěva u Aymerika byla vlastně chybou, ale ne tak vážnou, dva dny to spolu zvládneme, po jídle pustil záznam živáku Jimiho Hendrixe na ostrově Wight, určitě to nebyl jeho nejlepší koncert, ale byl poslední, čtrnáct dní a umřel, cítil jsem, že tento návrat do minulosti Cécile lehce štval, sama tehdy určitě nebyla grunge, představoval jsem si ji spíš jako Versaillesanku, tedy umírněnou, trochu tradicionalistickou, ale bez fundamentalismu, Aymeric se oženil mezi svými, tak to nakonec končí nejčastěji a normálně vede k nejlepším výsledkům, tedy to jsem aspoň slyšel, sám jsem k žádné společenské vrstvě nenáležel nebo aspoň ne k určité.

Druhý den ráno jsem se vzbudil kolem deváté a našel ho u bohaté snídaně sestávající ze smažených vajec, pečeného jelita a špeku, jež doprovodil kafem a pak calvadosem. Byl už dlouho na nohou, vysvětlil mi, každé ráno vstával v pět kvůli dojení, robota nekoupil, podle něj šlo o neúměrnou investici, většina kolegů, již se touhle cestou vydali, to brzy zabalila, a navíc krávy se rády nechávají dojit lidskýma rukama, tedy to si aspoň myslel, je v tom i něco sentimentálního. Navrhl mi, abychom se šli na stádo podívat.

Kovový hangár zářící novotou, který jsem viděl včera po příjezdu, byl skutečně stájí, boxy ve čtyřech řadách byly skoro všechny obsazené, a jak jsem rychle zaznamenal, výhradně normandskými kravami. „Jo, to byla volba,“ potvrdil Aymeric.

„Jejich dojivost je horší než u holštýnek, ale mléko od nich mi připadá fakt lepší. Takže mě samozřejmě zajímalo, cos včera říkal o ochraně livarotu – i když momentálně prodávám spíš výrobcům pont-l’évêku.“

Vzadu oddělovaly překližkové příčky malou kancelář s počítačem, tiskárnou a kovovými šanony. „Objednáváš píci přes počítač?“ zeptal jsem se.

„Počítačem můžu zásobovat podavače kukuřičnou siláží; můžu taky naprogramovat přidávání vitaminových doplňků, zásobovače jsou propojené. Ale to jsou spíš hračičky, popravdě mi slouží hlavně k účetnictví.“ Jen použití slova „účetnictví“ stačilo k tomu, aby se zachmuřil. Vyšli jsme pod jasné modré nebe. „Před DRAF jsem dělal v Monsantu,“ přiznal jsem, „ale předpokládám, že nepoužíváš geneticky modifikovanou kukuřici.“

„Ne, dodržuju biospecifikace, navíc použití kukuřice omezuju, kráva by měla žrát v zásadě trávu. Snažím se jednoduše dělat všechno, jak se má, nemám tu žádný průmyslový chov, viděls, že zvířata mají dost místa a ven chodí v podstatě každý den, i v zimě. Jenže čím víc se snažím dělat všechno, jak se má, tím hůř na tom jsem.“

Co jsem mu na to mohl říct? V jistém smyslu toho byla spousta, na libovolném infokanále bych o tom vydržel debatovat tři hodiny. Jenže Aymerikovi, právě Aymerikovi v jeho situaci jsem toho moc říct nemohl, znal všechno potřebné stejně jako já. Nebe bylo toho rána tak jasné, že bylo vidět v dálce moře.

„V Danone mi po stáži nabídli, abych zůstal…,“ řekl zamyšleně.

Zbytek dne jsem věnoval návštěvě zámku, zahrnoval kapli, kde se pravděpodobně modlívala vrchnost z Harcourtu, nejpozoruhodnější však byla jídelna gigantických rozměrů, jejíž stěny zcela pokrývaly portréty předků, s krbem o šířce aspoň sedmi metrů, kde si člověk uměl snadno představit při nekonečných středověkých hodech pečící se divočáky nebo jeleny, idea boutique hotelu tu získávala na konzistenci, nedovolil jsem si to Aymerikovi říct, ale nepřipadalo mi pravděpodobné, že by se situace chovatelů měla zlepšit, zaslechl jsem řeči, podle kterých se v Bruselu začínali zaobírat myšlenkou zrušit kvóty na mléko – toto rozhodnutí, jež mělo uvrhnout tisíce chovatelů do mizérie a dohnat k bankrotu, nakonec přijala až v roce 2015 garnitura prezidenta Françoise Hollanda, ovšem vstup deseti nových států do EHS s Aténskou smlouvou v roce 2002, který odsoudil Francii k jasně menšinovému postavení, je učinil prakticky nevyhnutelným. A i když jsem obecněji plně sympatizoval se zemědělci a cítil se připravený za všech okolností hájit jejich věc, bylo pro mě stále obtížnější s Aymerikem mluvit, neboť jsem si musel přiznat, že nyní stojím na straně francouzského státu, že už nepatříme tak úplně do stejného tábora.

Odjel jsem následující den po obědě pod zářivým nedělním sluncem, kontrastujícím s mým smutkem. Připadá mi dnes překvapivé, že si tento smutek, který ve mně narůstal při pomalé jízdě po liduprázdných okreskách Manche, vybavuji. Chtěli bychom, aby existovaly předtuchy nebo znamení, ale obvykle žádná nepřijdou a nic po té slunečné a mrtvé cestě nevěstilo, že druhý den odpoledne potkám Camille a že toho pondělního rána začnou nejkrásnější roky mého života.

Než popíšu, jak jsem se seznámil s Camille, vrátím se ještě k jistému, zcela odlišnému listopadu, listopadu o skoro dvacet let pozdějšímu a citelně smutnějšímu, kdy životní otázky (tak jako mluvíme o životní prognóze) byly už z velké části zodpovězeny. Koncem měsíce zaplavila obchodní centrum Italie II první vánoční výzdoba a já uvažoval, zda zůstanu přes svátky v hotelu Mercure. Neměl jsem žádný skutečný důvod jej opouštět, žádný kromě hanby, ale ta už je sama o sobě pádný důvod, přiznat si naprostou samotu není tak snadné ani dnes, a začal jsem přemýšlet o různých destinacích, nejvíce se nabízely kláštery, mnoho je těch, kdo si chtějí během dní připomínajících narození Spasitele udělat pořádek v hlavě, aspoň jsem to četl ve zvláštním vydání časopisu Poutník, a v takovém případě je samota nejen normální, ale i žádoucí, ano, to se mi jevilo jako nejlepší řešení, co nejdřív si zjistím informace o několika možných klášterech, byl nejvyšší čas, dokonce možná pět minut po dvanácté, jak jsem si zjistil při prvním internetovém hledání (a jak už naznačovali v onom čísle Poutníka), všechny kláštery, s nimiž jsem se spojil, byly plně obsazeny.

Další, ještě urgentnější problém byl, že mi docházel captorix, užitečnost toho léku se v mém případě nesporně potvrdila, díky němu se nyní můj společenský život obešel bez nepříjemností, každé ráno jsem svedl minimální, ale dostatečnou toaletu a vřele a familiárně jsem zdravil číšníky v O’Jules, neměl jsem však pražádnou chuť jít za psychiatrem, samozřejmě ne za tou karikaturou z ulice Cinq-Diamants, ale za žádným psychiatrem, z psychiatrů obecně se mi dělalo blivno; a tehdy jsem si vzpomněl na doktora Azoteho.

Tento praktický lékař s podivným jménem ordinoval v Aténské ulici, hned vedle nádraží Saint-Lazare, a jednou jsem ho navštívil kvůli jakési bronchitidě po příjezdu z Caen. Vybavoval jsem si ho jako čtyřicátníka s postouplou pleší, zbývající vlasy měl dlouhé, šedé a dost špinavé, spíš než doktorovi se podobal basákovi hardrockové skupiny. Taky jsem si vybavoval, že si přímo uprostřed vyšetření zapálil camelku, „promiňte, je to zlozvyk, jsem první, kdo před tím odrazuje…“, a hlavně jsem si vzpomínal, že mi bez řečí předepsal kodeinový sirup, který již začínal vzbuzovat mezi jeho kolegy podezření.

Bylo mu o dvacet let víc, ale jeho pleš se nezvětšila (ani samozřejmě nezmenšila) a zbývající vlasy měl pořád tak dlouhé, šedé a špinavé. „Jo, captorix stojí za pokus, mám dobrou zpětnou vazbu…,“ okomentoval mou žádost prostě. „Chcete ho na šest měsíců?“

„Co děláte o svátcích?“ zeptal se mě později, „na období svátků je třeba si dávat pozor, pro ty, kdo trpí depresemi, jsou fatální, měl jsem spoustu pacientů, které jsem měl za stabilizované, a bum, jednatřicátého se chlap zastřelí, vždycky jednatřicátého večer, přitom jakmile překoná půlnoc, má vyhráno. Chápejte, už Vánoce člověku daly, celý týden se probírá svýma sračkama, možná něco plánoval, aby utekl před silvestrem, a jednatřicátého se mu plány zbortí, takže přijde den D a nezvládne to, přistoupí k oknu a skočí nebo si prostřelí hlavu, záleží, jak kdo. Mluvím o tom, jak mluvím, ale základem mojí práce je bránit lidem umřít, tedy aspoň po určitý čas, jak je to možné.“ Svěřil jsem mu svůj nápad s klášterem. „Jo, dobrý,“ schválil mi ho, „i jiní moji pacienti to dělají, akorát vás to napadlo asi trochu pozdě. Jinak máte taky děvky v Thajsku, nezapomeňte, jaký význam mají Vánoce v Asii, a jednatřicátého se můžete klidně uvolnit, holky jsou tu proto, měl byste ještě sehnat letenku, je to míň vyhledávané než kláštery, i tady bývají zpětné vazby pozitivní, někdy to účinkuje skoro jako terapie, měl jsem chlápky, co se vrátili úplně znovuzrození, na vrcholu víry ve své mužné svůdcovské síly, jasně, byli to trochu pitomci nebo spíš prosťáčci, kterým nabulíkujete cokoli, takový mi bohužel nepřipadáte. Váš problém je taky captorix, s captorixem se vám už možná nepostaví, to zaručit nemůžu, ani se dvěma roztomilýma šestnáctiletýma kurvičkama vám to nemůžu zaručit, to je na tom výrobku na prd, a zároveň ho nemůžete vysadit jen tak, to vám vážně nedoporučuju, navíc by to bylo k ničemu, je tam čtrnáctidenní latence, ale když už na to přijde, aspoň budete vědět, že za to může lék, přinejhorším se nacpete krevetovým kari a opálíte se na pláži.“

Odpověděl jsem, že se nad tou možností zamyslím, i když jsem ji pro sebe nepovažoval úplně za vhodnou, neboť nezmizela jenom moje schopnost erekce, ale i jakákoli touha, samotná představa sexu mi připadala bizarní, nepraktikovatelná a cítil jsem naprosto zřejmě, že ani dvě šestnáctileté Thaječky by na tom nic nezměnily, tak či onak Azote měl pravdu, tohle se hodilo pro chlapácké tukany nejspíš z anglických lidových vrstev, připravené věřit ženě jakýkoli projev lásky nebo jen sexuální vzrušení, ať už se zdá sebenepravděpodobnější, aby odešli nabuzeni jejich rukama, pochvama a pusama, zničení západními ženami, zejména právě anglosaskými, tam to bylo nejmarkantnější, už nebyli jako dřív, vraceli se doopravdy obrození, ale já na tom byl jinak, neměl jsem ženám co vyčítat a každopádně se mě to netýkalo, když už se mi nepostaví a mého mentálního obzoru zmizela i samotná sexualita, s čímž jsem se kupodivu Azotemu nesvěřil, omezil jsem se na „potíže s erekcí“, ale stejně to byl skvělý doktor, a když jsem odcházel, jako by se mi vrátila důvěra v lidstvo, lékařství a svět, skoro lehkým krokem jsem zabočil do Amsterdamské ulice a v úrovni nádraží Saint-Lazare jsem udělal chybu, ale jestli to byla chyba, o tom v podstatě nic nevím, dozvím se to až na konec, je fakt, že konec se blíží, ale ještě tu nebyl, ještě úplně nepřišel.

Se zvláštním pocitem, že vstupuji do jakési autofikce, jsem vešel do sálu ztracených kroků, jak se (ve francouzštině) podobným veřejným prostorám říká, tedy do nádražní haly, z níž se stalo celkem banální obchodní centrum, zaměřené na konfekci, která si však své označení zasloužila, moje kroky se skutečně ztrácely tak jako řeč, bloudil jsem mezi nesrozumitelnými tabulemi, pojem autofikce mě ve skutečnosti neodkazoval k ničemu určitému, zapamatoval jsem si ho z četby jedné knížky Christine Angotové (tedy prvních pěti stran), tak či onak jak jsem se blížil k nástupištím, mi ten pojem připadal stále výstižnější, jako by právě mně byl určen, moje realita se stala nesnesitelnou, žádná lidská bytost nemohla přežít v tak přísné samotě, možná že jsem se snažil vytvořit jakousi alternativní realitu, vrátit se k jakési časové křižovatce, tak nějak získat životní kredity navíc, jež na mě možná po celé ty roky čekaly schované zde, mezi dvěma nástupišti, kde jsem je nechal, zaprášené a zanesené mazivem lokomotiv, srdce mi začalo divoce bít, tak jako srdce rejska zmerčeného predátorem, došel jsem k nástupišti 22 a právě tady, přesně o několik metrů dál, na konci nástupiště 22 na mě Camille čekávala každý pátek večer, skoro rok, když jsem se vracel z Caen, jakmile mě uviděla, jak vleču své „příruční zavazadlo“ na směšných kolečkách, rozběhla se ke mně, běžela ke mně ze všech sil po kraji nástupiště, sotvaže vydržela s dechem, a pak jsme byli spolu a myšlenka rozchodu neexistovala, už nebyla, mluvit o něčem takovém by ani nemělo smysl.

Poznal jsem štěstí, vím, co to je, dokážu o něm kompetentně mluvit a znám také jeho konec, to, co obvykle následuje. Jediná bytost vám chybí a všechno se vylidní, jak řekl kdosi, byť „vylidnit se“ je dost slabé slovo, zní ještě dost pitomě ve stylu osmnáctého století, ještě neobsahuje ono zdravé násilí rodícího se romantismu, pravda je taková, že vám chybí jedna bytost a vše umře, svět i my sami umřeme nebo se proměníme v keramickou figurku a stejně jsou na tom ostatní, coby keramická figurka je člověk schopný občas vyjádřit určitá tepelná a elektrická stanoviska, ale jinak se vás nemůže dotknout absolutně nic kromě vnitřního utrpení, působeného štěpením vašeho nezávislého těla, ale tak daleko jsem ještě nebyl, tělesně jsem se zatím choval decentně, akorát jsem byl sám, doslova sám, a nijak jsem se netěšil ze své samoty a ani z volného chodu své mysli, potřeboval jsem lásku, a to ve velmi jasné podobě, potřeboval jsem lásku obecně, ale obzvlášť jsem potřeboval kundu, byla spousta kund, na přitom průměrně velké planetě byly miliardy kund, točila se z toho hlava, když si uvědomíte, kolik je vlastně všude kolem kund, myslím, že každý muž musel zažít tuhle závrať, na druhou stranu kundy potřebovaly ptáky, to si tedy aspoň představovaly (šťastný omyl, na němž spočívá mužské potěšení, obnova druhu a možná i sociální demokracie), v zásadě je ta otázka řešitelná, ale v praxi není, a tak umírá civilizace, bezstarostně, bezpečně i bez dramat a bez skutečného krveprolití, civilizace umírá čistě z nudy, znechucením ze sebe sama, co mi tak může nabídnout sociální demokracie, samozřejmě nic, jen zvěčňování nedostatku, volání po zapomnění.

Od nástupiště 22 na nádraží Saint-Lazare jsem se myšlenkově vzdálil snad za pár mikrovteřin, ihned mi došlo, že naše setkání se odehrálo na druhém konci trasy, tedy to záleží na vlacích, některé jedou až do Cherbourgu, jiné končí v Caen, nevím, proč o tom mluvím, v mém dysfunkčním mozku přerušovaně proudily zbytečné informace z jízdních řádů z Paříže-Saint-Lazare, v každém případě jsme se potkali na nástupišti C nádraží Caen jednoho slunečného listopadového rána, je tomu teď sedmnáct nebo devatenáct let, už nevím.

Situace byla sama o sobě zvláštní: neobvyklé bylo už jen to, že mi svěřovali úkol vyzvednout stážistku veterinární služby (Camille byla tehdy studentkou veteriny v druhém ročníku školy v Maisons-Alfort), považovali mě nyní za jakéhosi luxusního provizorního zaměstnance, jemuž lze svěřovat různé, ne však ponižující úkoly, přece jen jsem byl absolvent zemědělky, ovšem šlo také o implicitní zprávu, že mou misi „normandské sýry“ bralo vedení čím dál míň vážně. Na druhou stranu člověk nesmí v těchto milostných věcech zveličovat roli náhody: kdybych Camille potkal o několik dní dřív na chodbě DRAF, stalo by se totéž, bezmála navlas stejně; ale stalo se to na caenském nádraží, na konci nástupiště C.

Několik minut před příjezdem vlaku jsem začal vidět značně ostřeji, což představuje zvláštní případ předtuchy; mezi kolejemi jsem zaznamenal existenci nejen travin, ale i rostlin se žlutými květy, jejichž jméno jsem zapomněl, naučil jsem se je během předmětu „spontánní vegetace v městském prostředí“, jejž jsem navštěvoval ve druháku na zemědělce, předmětu celkem pohodového, v jehož rámci jsme chodívali sbírat vzorky mezi kameny kostela Saint-Sulpice, na svahy městského okruhu… Kromě toho jsem si všiml za nádražím zvláštních hranolů s okrovými, černohnědými a lososově barevnými proužky, které mi evokovaly velkolepé futuristické město – ve skutečnosti šlo o obchodní centrum „Břehy Orne“, jednu z chloub nového zastupitelstva, obsahující všechny hlavní značky moderního konzumu od Desigualu po The Kooples, díky čemuž získali i Dolnonormanďané přístup k modernitě.

Sešla několik kovových stupňů vagonu a otočila se ke mně, neměla kolečkový kufr, zaznamenal jsem s podivným uspokojením, jenom plátěnou tašku před rameno. Když mi po dost dlouhé odmlce, v níž však nebyla žádná trapnost (dívala se na mě, já se díval na ni, a to bylo naprosto vše), řekla: „Jsem Camille…“, vlak už odjel – směrem na Bayeux, potom Carentan a Valonges, končil v Cherbourgu na hlavním nádraží.

V této chvíli už byla řečena, dána, a jak by řekl můj otec ve svém notářském žargonu, „zaprotokolována“ spousta věcí. Měla jemně hnědý pohled, následovala mě podél nástupiště C a pak Augeskou ulicí, parkoval jsem sto metrů daleko, a když jsem dal její zavazadlo do kufru, klidně si sedla na místo spolujezdce, jako by to už udělala desetkrát, stokrát, a jako by to měla ještě desetkrát, stokrát, ba tisíckrát udělat, vůbec o nic nešlo a já se cítil tak klidný, cítil jsem klid jako snad nikdy, takže jsem potřeboval snad dobrou půlhodinu, než jsem nastartoval, možná jsem klímal jako šťastný idiot, nedala však najevo žádnou netrpělivost, dokonce ani překvapení z mé nehybnosti; den byl krásný, nebe azurové, skoro neskutečné.

Cestou přes severní spojku a kolem fakultní nemocnice jsem si uvědomil, že jsme vjeli do obludného sídliště, tvořeného hlavně nízkými budovami z šedého vlněného plechu; prostředí nebylo ani nepřátelské, jenom děsivě neutrální, už asi rok jsem touhle oblastí projížděl každé ráno, aniž jsem zaznamenal její existenci. Camillin hotel se nacházel mezi výrobcem protéz a účetní firmou. „Váhal jsem mezi Appart City a Adagio Aparthotelem,“ vysoukal jsem ze sebe, „jasně, Apart City není v centru, ale je to čtvrt hodiny pěšky od DRAF, kdybyste chtěla večer někam jít, jste hned u tramvajové zastávky Blochova, v centru jste za deset minut a tramvaj jezdí až do půlnoci, no vlastně, pravda, totéž by se dalo říct i obráceně, mohla byste jezdit do práce tramvají a z Adagia máte výhled na břehy Orne, na druhou stranu v Appart City mají prémiové jednopokojové byty terasu, říkal jsem si, že to by mohlo být taky prima, prostě změníme to, když budete chtít, samozřejmě platí DRAF…“ Zvláštně po mně koukla, těžko říct jak, asi současně s nepochopením a jakousi lítostí; později mi vysvětlila, že nechápala, proč se tak pracně obhajuju, když bylo jasné, že budeme žít spolu.

V tomto hardcore předměstském prostředí působily budovy DRAF zvláštně zastarale a také popravdě nedbale a opuštěně a nebyl to jen dojem, řekl jsem Camille, že když prší, ve většině kanceláří uniká voda, a v té oblasti pršelo většinou. Spíš než jako v administrativním komplexu jste si připadali jako v osadě obytných budov, náhodně rozptýlených v čemsi, co mohl být park, ale co se víc podobalo volnému prostranství, zarostlému neproniknutelnou vegetací, ostatně asfaltové cesty oddělující budovy samy začínaly praskat pod jejím náporem. Teď, pokračoval jsem, ji představím jejímu oficiálnímu vedoucímu stáže, řediteli veterinárních služeb, jehož nešlo objektivně popsat jinak, dodal jsem rezignovaně, než jako starého blbce. Z malicherné a hádavé povahy nelítostně buzeroval všechny zaměstnance, již měli tu smůlu, že se ocitli pod jeho vedením, hlavně mladé, trpěl zvláštní averzí k mládí, nebyl dalek toho, považovat svou povinnost uvítat mladou stážistku za osobní urážku. Nejenže nesnášel mladé, ale neměl nijak zvlášť rád ani zvířata s výjimkou koňů, koně pro něj představovali jediná zvířata hodná zájmu, ostatní čtvernožce vnímal jako nerozlišený zvířecí lumpenproletariát, každopádně určený k rychlé porážce. Největší část profesní dráhy absolvoval v hřebčíně Pin, a přestože jmenování ke DRAF představovalo povýšení – a popravdě řečeno i vyvrcholení jeho kariéry –, prožíval je jako potupu. Na druhou stranu, řekl jsem jí, to setkání bude jen nepříjemnou chvílí, odpor ředitele k mladým je takový, že udělá, co bude moct, aby se jí vyhnul, může si být skoro jistá, že ho během tříměsíční stáže vůbec neuvidí.

Jakmile jsme si to odbyli („Je to vážně starý blbec…,“ potvrdila mi střídmě), svěřil jsem ji jedné z veterinářek ve službě – mírné třicátnici, s níž jsem si vždycky rozuměl. A celý týden se nic nedělo. Zapsal jsem si Camillino číslo do diáře, věděl jsem, že je na mně, abych jí zavolal, to se ve vztazích mezi muži a ženami moc nezměnilo – a k tomu jsem musel přičíst, že je mi o deset let víc. Mám na to období zvláštní vzpomínky, mohu je přirovnat jen k těm vzácným chvílím, k nimž dochází při extrémním klidu nebo štěstí, kdy váháte, zda usnout, a přestože víte, že následující spánek bude hluboký, lahodný a spravující, na poslední chvíli si v tom zabráníte. Snad se nemýlím, když přirovnám spánek k lásce; snad se nemýlím, když lásku přirovnám k jakémusi spánku ve dvou, kam, pravda, občas pronikají kousky individuálního snu, ale který v každém případě umožňuje proměnit naši pozemskou existenci ve snesitelnou chvíli – a který je k tomu, popravdě řečeno, jediným prostředkem.

Ve skutečnosti se věci neseběhly, jak jsem počítal; vnější svět si vynutil mou pozornost a učinil tak velmi ostře. Camille mi zavolala skoro přesně po týdnu, začátkem odpoledne. Panikařila a v podstatě se schovávala v McDonaldu v průmyslové zóně Elbeuf: poté co strávila dopoledne v průmyslovém chovu slepic, využila polední přestávky, aby utekla, a já musel přijít, musel jsem okamžitě přijít zachránit ji.

Zavěsil jsem zlostí bez sebe: který idiot z DRAF ji tam poslal? Znal jsem ten chov dokonale, byl obří, přes tři sta tisíc slepic, vyvážel vejce až do Kanady a Saúdské Arábie, ale hlavně měl nechutnou pověst, ve Francii jednu z nejhorších, všechny inspekce vedly na jeho konto k negativnímu závěru: v hangárech, osvětlených shora silnými halogeny, se tisíce slepic snažily jen přežít, stísněné na vzdálenost zobáku, ne v klecích, šlo o podestýlkový chov, byly otrhané, vyhublé, kůži měly podrážděnou a infikovanou čmelíky, žily mezi rozkládajícími se mrtvolami svých kolegyň a po celou svou krátkou existenci – nanejvýš rok – co vteřinu kdákaly hrůzou. Tím nekonečným kdákáním se vyznačovaly i lépe vedené chovy a kromě panického strachu v jejich očích, pohledů plných hrůzy a nepochopení, jež kolem sebe slepice vrhaly, jako první upoutalo vaši pozornost, zvířata v těchto chovech nežádala žádnou milost, toho by nebyla schopna, ale nechápala, nechápala podmínky, v nichž se po nich chtělo, aby žila. Nemluvě o samčích kuřátkách, nepotřebných ke snášce, která končila po hrstech v drtičce; to všechno jsem znal, měl jsem příležitost navštívit řadu velkochovů, z nichž ten v Elbeuf byl nepochybně nejhorší, ale mravní úpadek, jemuž jsem jako ostatní přitakal, mi umožnil naň zapomenout.

Jakmile mě uviděla přicházet z parkoviště, rozběhla se ke mně a schoulila se mi v náručí. Dlouze a s neutuchajícím pláčem tam setrvala. Jak mohou být lidé schopní něčeho takového? Jak to mohli tolerovat? Jediné, co jsem mohl odpovědět, byly nezajímavé obecnosti o lidské povaze.

Když jsme byli v autě a vraceli se do Caen, přešla k nepříjemnějším otázkám: jak to veterináři, inspektoři veřejného zdraví mohou dovolit? Jak mohou navštěvovat taková místa, kde je týrání zvířat na denním pořádku, a nechat je v provozu, ne-li spolupracovat na jejich provozu, když jsou přece od počátku veterináři? Uznávám, že tady jsem se zamyslel: přepláceli je, aby mlčeli? Ani bych neřekl. Vždyť v nacistických táborech byli určitě také doktoři s diplomy z medicíny. I tady bohužel šlo hlavně o zdroj banálních a nepříliš povzbudivých úvah o lidstvu, a tak jsem radši mlčel.

Přece jenom jsem se ale ozval, když mi sdělila, že zamýšlí přestat, skončit se studiem veterinářství. Je to svobodné povolání, připomněl jsem jí; nic ji nenutí pracovat v průmyslovém chovu, nic ji ani nepřinutí ještě nějaký vidět, a musel jsem dodat, že viděla ten nejhorší, tu nejhorší z možných situací (tedy aspoň ve Francii, v jiných státech na tom slepice byly ještě hůř, ale to jsem si nechal od cesty). Teď to ví, toť vše – je to hodně, ale vše. Nechal jsem si pro sebe i to, že prasata se obvykle neměla líp, a často dokonce ani krávy – myslím, že toho na jeden den měla dost.

Když jsme dorazili k jejímu Appart City, řekla mi, že teď nemůže jen tak domů, že se nutně potřebuje něčeho napít. Moc, co by nám pomohlo, toho poblíž nebylo, oblast byla asi nejmíň cool, co mohla, ve skutečnosti se nabízel jen hotel Mercure Côte de Nacre, jehož klientelu tvořil výhradně střední management obchodující s některou firmou zdejšího průmyslového komplexu.

Bar se ukázal kupodivu příjemným, místnost nabízela pohovky a hluboká, okrově čalouněná křesla a barman byl po ruce, aniž by byl vlezlý. Camille dostala psychicky opravdu pořádnou sprchu a skutečně se dokázala uvolnit až po pátém martini. Já sám se cítil vyčerpaný, krajně vyčerpaný, jako bych právě urazil předlouhou cestu, necítil jsem se ani schopný pokračovat v cestě do Clécy, opustily mě síly a zastoupila je dobromyslnost a štěstí. Tak jsme si vzali na noc pokoj v hotelu Mercure Côte de Nacre, což se v hotelech Mercure celkem nabízí, zkrátka právě tady jsme strávili svou první společnou noc a je pravděpodobné, že na tyto chvíle budu vzpomínat až do konce života, obrazy oné směšné pokojové výzdoby mě budou strašit i těsně předtím, než naposled vydechnu, ostatně už teď se mi vrací každý večer a vím, že neustanou, že se naopak budou zrychlovat stále dotěrnějším způsobem, dokud mě smrt nevysvobodí.

Samozřejmě jsem čekal, že dům v Clécy se bude Camille líbit, nějakým smyslem pro estetično jsem disponoval, respektive byl jsem schopný rozpoznat, že jde o hezký dům; nepředvídal jsem ale, jak rychle z něj udělá svůj dům a od prvního dne bude přicházet s nápady na jeho výzdobu a úpravy, bude chtít nakoupit látky, přestěhovat nábytek, zkrátka že se bude chovat tak rychle jako žena – v předfeministickém smyslu toho slova –, přestože jí bylo pouhých devatenáct. Já tam zatím bydlel jako v hotelu, povedeném boutique hotelu, ale až po příchodu Camille jsem dostal pocit, že jde skutečně o můj dům – a jenom proto, že byl i jejím.

V mém každodenním životě nastaly i jiné změny; dosud jsem dost nevynalézavě nakupoval v Super U v Thury-Harcourtu, jehož přidanou hodnotou byla možnost doplnit při odjezdu nádrž a občas zkontrolovat nahuštění pneumatik; dokonce jsem nikdy ani nenavštívil obec Clécy, přitom nepochybně kouzelnou, jak potvrzovali turističtí průvodci různého zaměření, vždyť hlavním městem Normandského Švýcarska nemohla být pro nic za nic.

To vše se s Camille změnilo a stali jsme se pravidelnými zákazníky řeznictví i pekařství, jež se obě nacházela na náměstí du Tripot, stejně jako radnice a turistická kancelář.

Tedy abych byl přesný, Camille se tam stala pravidelnou zákaznicí – já se spokojoval většinou s popíjením piva v hospodě Le Vincennes, zahrnující také tabák a sázkařský terminál, na náměstí Charlese de Gaulla hned naproti kostelu. Jednou jsme dokonce povečeřeli v Au site normand, místní restauraci, která se chlubila tím, že v roce 1971 přivítala skupinu Les Charlots při natáčení jedné scény z Bažantů, sedmdesátá léta nebyli jen Floydi a Deep Purple, měla i odvrácenou stranu, každopádně kuchyně byla dobrá a sýrový tác přepychový.

Pro mě to byl nový styl života, jaký jsem si nikdy neuměl představit s Claire a který skrýval spoustu netušených lákadel, zkrátka chci říct, že Camille věděla, jak žít, přivedli jste ji do hezkého normandského městečka a ona věděla, jak z tohoto hezkého normandského městečka vytěžit to nejlepší. Muži obecně žít neumějí, neví, jak ze života těžit, nikdy si v něm nepřipadají úplně sví, a tak se pouštějí do různých, více či méně ambiciózních, více či méně velkolepých projektů, to se různí, a obvykle v tom samozřejmě zkrachují a zjistí, že mohli prostě jenom žít, jenže to už je obvykle zase pozdě.

Byl jsem šťastný, nikdy jsem nebyl tak šťastný a už nikdy jsem tak šťastný být neměl; přesto jsem nezapomínal na pomíjivost situace. Camille byla v DRAF jen na stáži, nevyhnutelně koncem ledna odjede a bude pokračovat ve studiích v Maisons-Alfort. Nevyhnutelně? Mohl jsem jí navrhnout, aby dala studiu sbohem a stala se ženou v domácnosti, tedy mou ženou, a když na to zpětně myslím (a myslím na to skoro pořád), myslím, že by souhlasila – hlavně po slepičím velkochovu. Ale neudělal jsem to a nejspíš jsem to udělat nemohl, nebyl jsem k takovému návrhu naformátován, nebylo to součástí mého SW, byl jsem moderní člověk a stejně jako pro všechny mé současníky pro mě byla kariéra žen něco, co je třeba respektovat na prvním místě, šlo o absolutní kritérium, překonání barbarství, opuštění středověku. Zároveň jsem ale možná zas tak moderní nebyl, neboť mě, třeba na pár vteřin, napadlo se z tohohle imperativu vyvázat; ale ani tak jsem nic neudělal, nic neřekl, nechal události plynout, přestože ve skutečnosti ve mně návrat do Paříže nevzbuzoval žádnou důvěru, Paříž jako všechna města sloužila ke generování samoty a my toho spolu moc neprožili, v tom domě jako muž a žena, sami tváří v tvář, několik měsíců jsme jeden pro druhého tvořili zbytek světa, dokázali bychom to udržet? Nevím, teď už jsem starý, už si úplně nevzpomínám, ale zdá se mi, že jsem se už tehdy bál a dobře pochopil, že sociální rozměr světa je drtičkou lásky.

Z té doby v Clécy mi zbyly dvě fotografie, předpokládám, že jsme toho měli příliš mnoho k žití, abychom trávili čas pořizováním selfíček, i když možná tato kratochvíle tehdy ještě nebyla tak rozšířená, rozvoj sociálních sítí, pokud existovaly, byl v zárodku; ano, tehdy lidi nejspíš žili víc. Obě fotky pocházejí pravděpodobně z téhož dne a z lesa poblíž Clécy; jsou překvapivé, neboť jsou zřejmě z listopadu, přestože vše na snímku – čerstvé a živé světlo, lesk listí – napovídá, že je začátek jara. Camille na nich má krátkou sukni a džínsovinovou bundu. Pod ní má bílou halenku, svázanou v pase, potištěnou motivy lesního ovoce. Na první fotce se oslnivě směje, doslova vybuchuje štěstím – a dnes mi připadá šílené, že zdrojem jejího štěstí jsem já. Druhá fotka je pornografická a je jediná svého druhu, co mi po ní zbyla. Její výrazně růžová kabelka leží v trávě, zatímco si mě vzala do pusy a rty sevřela v polovině žaludu. Má pootevřené oči, tolik se na tu felaci soustředí, že její tvář ztrácí výraz, rysy má naprosto čisté, nikdy jsem už neměl možnost vidět takové znázornění daru.

Žil jsem s Camille dva měsíce a v Clécy něco přes rok, když majitel domu zemřel. V den jeho pohřbu pršelo, tak jako v lednové Normandii často, a sešla se zhruba celá vesnice, skoro výhradně staří lidé; jeho čas nastal, zaslechl jsem, doprovázeje průvod, měl dobrý život. Kněz přijel, jak si vzpomínám, z třicet kilometrů vzdáleného Falaise, s desertifikací, dechristianizací a všemi těmi jevy na „d“ měl chudák spoustu práce, byl stále na cestách, no ale tohle byl snadný pohřeb, smrtelník, jenž odešel, který nikdy nezanedbával svátosti, jeho věrnost zůstala nedotčena, skutečný křesťan právě odevzdal duši Bohu a on mohl tvrdit s jistotou: jeho místo bylo už nyní rezervováno po boku Otce. Jeho přítomné děti jistě mohly plakat, neboť dar slz byl člověku dán a byl nezbytný, ale nemusejí se vůbec obávat, brzy se s ním shledají v lepším světě, kde smrt, utrpení a slzy nemají místo.

Obě zmíněné děti bylo snadné poznat, bylo jim o třicet let míň než obyvatelstvu Clécy a brzy jsem vycítil, že dcera mi chce něco říct, něco těžkého, počkal jsem tedy, až za mnou přijde ve vytrvalém a studeném dešti, zatímco na hrob pomalu dopadaly lopaty hlíny, ale dokázala se vyjádřit až v kavárně, kam se sešlost uchýlila po obřadu. Opravdu ji mrzí, že mi to musí říct, ale budu se muset přestěhovat, její otec prodal dům za doživotní rentu a kupec si ponechal požívací právo, v tu chvíli jsem pochopil, že na tom museli být finančně fakt mizerně, pronájem takto zatížené nemovitosti je řešení, jež se skoro nikdy nepoužívá, hlavně proto, že nájemce může dělat potíže, když ji má uvolnit. Ihned jsem se ji snažil uklidnit, já žádné potíže dělat nebudu, mám plat, ale vážně se dostali do takové šlamastyky? Inu dostali, její manžel právě přišel o práci u Graindorge, jež procházela skutečně těžkým obdobím, a tady jsme se dostávali k jádru mojí práce, k nepřiznatelnému jádru mé neschopnosti. Firma Graindorge, založená v roce 1910 v Livarotu, se po druhé světové válce diverzifikovala do camembertu a pont-l’évêku, zažila své nejslavnější chvíle (coby nezpochybnitelný leader v produkci livarotu se vyšvihla na druhé místo ve výrobě zbývajících dvou sýrů normandské trilogie) a pak se začátkem jednadvacátého století dostala do spirály finanční krize, jež se stále zostřovala, až ji v roce 2016 koupil Lactalis, světová jednička na trhu s mlékem.

Moc dobře jsem o té situaci věděl, ale dceři bývalého nájemce jsem nic neřekl, protože jsou chvíle, kdy je lepší držet hubu, ostatně nebylo čím se chlubit, nedokázal jsem pomoct firmě, v níž pracoval její manžel, takže ho propustili, ale v každém případě jsem ji ujistil, že se nemusí obávat a že uvolním dům hned, jak to půjde.

Jejího otce jsem si opravdu oblíbil a cítil jsem, že i on mě měl celkem rád, čas od času se zastavil s lahvinkou, starci a lahve alkoholu jdou dohromady, nic moc dalšího jim nezbývá. I s jeho dcerou jsem si ihned padl do noty, poznal jsem, že i ona měla otce moc ráda, její dceřiná láska byla upřímná, nezkalená, bezpodmínečná. Přesto nám nebylo dáno se znovu vidět a rozešli jsme se s jistotou, že se tak nestane, neboť o detaily se postará realitní kancelář. Nu což, takové věci se v lidském životě stávají pořád.

Ve skutečnosti jsem neměl žádnou chuť žít v domě, kde jsem žil s Camille, sám, tedy jinde taky ne, ale neměl jsem na vybranou, musel jsem jednat, její stáž už opravdu končila, zbývalo nám pár týdnů a brzy několik dní. Samozřejmě proto, hlavně a skoro výhradně proto jsem se rozhodl vrátit do Paříže, ale nevím, jaký mužský stud mě nutil uvádět, když jsem o tom mluvil s jinými lidmi i s ní samou, jiné důvody, naštěstí nebyla úplně naivní, a když jsem jí povídal o svých pracovních ambicích, podívala se na mě váhavě a útrpně, bylo skutečně politováníhodné, že jsem nesebral odvahu a neřekl jí prostě: „Chci se vrátit do Paříže, protože tě miluju a chci s tebou žít.“ Musela si pomyslet, že muži mají svá omezení, byl jsem její první, ale myslím, že rychle a snadno pochopila, jaké jsou mužské limity.

Řeči o pracovních ambicích nicméně zas až tak falešné nebyly, v DRAF jsem si uvědomil úzké mantinely svého akčního rádia, pravá moc sídlila v Bruselu nebo aspoň v institucích státního ústředí v úzkém kontaktu s Bruselem, a pokud jsem chtěl prosadit svůj pohled na věc, musel jsem právě tam. Problém byl v tom, že na dané úrovni byla nabízená místa vzácná, mnohem vzácnější než na nějakém DRAF, a trvalo mi téměř rok, než jsem dosáhl svého, rok, během nějž jsem nenašel odvahu hledat nový byt v Caen, Aparthotel Adagio nabízel průměrné, ale přijatelné řešení po čtyři noci v týdnu, právě tam jsem rozbil svůj první detektor kouře.

Skoro každý pátek večer se na DRAF konal přípitek a nebylo možné se z něj vyvázat, myslím, že jsem nikdy nestihl vlak v 17.53. Spojem v 18.53 jsem se dostal na nádraží Saint-Lazare ve 20.46. Jak jsem už řekl, znám štěstí a prvky, z nichž se skládá, přesně vím, oč jde. Všechny páry mají své malé rituály, bezvýznamné, ba trochu směšné rituály, o nichž nikomu neříkají. A jedním z našich bylo začínat víkend všechny páteční večery večeří v pivnici Mollard hned naproti nádraží. Mám pocit, že jsem si snad pokaždé dal surmovky s majonézou a humra thermidor a pokaždé mi chutnalo, nikdy jsem nepocítil potřebu, a dokonce ani touhu prozkoumat zbytek lístku.

V Paříži jsem sehnal k pronájmu pěkný dvoupokojový byt s výhledem na dvůr v ulici des Écoles, a octl se tak méně než padesát metrů od svého studentského bytu. Nemůžu ovšem říct, že by mi společný život s Camille připomínal studentská léta; bylo to jiné, jednak už jsem nebyl student, a hlavně Camille byla jiná, neměla v sobě onu lehkovážnost a lhostejnost, jimiž jsem se vyznačoval jako student zemědělky. Je banální tvrdit, že dívky berou svá studia vážněji, a zřejmě jde o banalitu pravdivou, ale bylo v tom něco jiného, bylo mi jen o deset let víc než jí, ale něco se nesporně změnilo, atmosféra kolem této generace nebyla tatáž, uvědomoval jsem si to u všech jejích kamarádů, ať už studovali cokoliv: byli vážní, pracovití, přikládali velký význam studijnímu úspěchu, jako by už věděli, že tam venku jim nikdo nic nedaruje, že svět, který na ně čeká, je nevlídný a tvrdý. Občas se potřebovali uvolnit, a tak se společně opili, ale i jejich pitky byly jiné než ty, jež jsem zažil: opíjeli se brutálně, co nejrychleji do sebe házeli ohromné dávky alkoholu, jako by chtěli dosáhnout otupění co nejdřív, opíjeli se přesně tak, jak se asi opíjeli horníci za časů Germinalu – tu podobnost ještě posilovalo, že se do módy vracel absint, který umožňoval díky svým šíleným titracím alkoholu skutečně se vyresetovat v rekordním čase.

Stejnou vážnost, s jakou přistupovala ke studiu, Camille projevovala i ve vztahu se mnou. Nechci tím říct, že by byla strohá či škrobená, naopak byla velmi veselá, smála se skoro pro nic, a v některých ohledech dokonce zůstala zvláštně dětská, občas mívala záchvaty pojídání Kinder Buena a podobně. Tvořili jsme ale pár a to byla vážná věc, dokonce to byla ta nejvážnější věc v životě a pokaždé mě dojalo, doslova mi bralo dech, když se na mě dívala a já četl v jejím pohledu závažnost, hloubku jejího závazku – závažnost a hloubku, jichž bych v devatenácti opravdu nebyl schopen. Možná měla i tento rys společný s mladými její generace – věděl jsem, že kamarádi v jejím okolí měli za to, že „má štěstí, že našla“, a svým způsobem usedlá, maloměšťácká povaha našeho páru v ní uspokojovala hlubokou potřebu – to, že jsme se každý pátek stavovali ve starobylé pivnici z roku 1900 spíš než v tapasovém baru u metra Oberkampf, mi připadá symptomatické pro sen, v němž jsme se snažili žít. Vnější svět byl tvrdý a vůči slabým neúprosný, skoro nikdy neplnil sliby a láska byla jediná věc, v niž ještě šlo možná věřit.

Ale proč se vracet k těmto scénám minulým, jak by řekl básník, chci snít, ne plakat, dodával, jako bychom měli na vybranou, zkrátka řeknu, že nám to vydrželo něco přes pět let, pět let štěstí je už něco velkého, určitě jsem si tolik nezasloužil, a že náš společný příběh skončil děsivě stupidním způsobem: takové věci by se neměly stávat, přesto se ale stávají, a to každý den. Po téměř padesáti letech života jsem dospěl k přesvědčení, že Bůh je průměrný scenárista, a obecněji i Bůh je průměrný, všechno v jeho stvoření nese známky přibližnosti a nepovedenosti, pakliže nejde o čistou a prostou zlovolnost, jistě, jsou výjimky, nutně musí být, možnost štěstí zřejmě přetrvává, byť jen jako návnada, ale to se odchyluji, vraťme se k tématu, jímž jsem já, ne že by bylo obzvlášť zajímavé, ale je to moje téma.

Během těch let jsem zažil i profesní spokojenost, na několik krátkých chvil se mě dokonce – zejména během cest do Bruselu – zmocnila iluze, že nejsem bezvýznamný člověk. Nepochybně jsem byl významnější než při svých směšných propagačních operacích věnovaných livarotu, hrál jsem totiž určitou roli při přípravě francouzského postoje k evropskému zemědělskému rozpočtu – jenže jak jsem si měl brzy uvědomit, i když šlo o první evropský rozpočet a i když z něj Francie těžila nejvíc, počet zemědělců byl prostě příliš vysoký, aby mohlo dojít ke zvratu v jejich úpadku, postupně jsem došel k závěru, že francouzští zemědělci jsou jednoduše odsouzení k zániku, a tak jsem si od svého zaměstnání vytvořil odstup, stejně jako od ostatních, pochopil jsem, že svět nepatří mezi věci, jež můžu změnit, jiní byli nepochybně ambicióznější, motivovanější, inteligentnější. Právě během jedné ze svých služebních cest do Bruselu jsem pojal osudný nápad vyspat se s Tam. Napadlo by to mimochodem asi každého, řekl bych, ta malá černoška byla úchvatná, hlavně její zadeček, prostě měla krásný černošský zadeček, co vám mám povídat, moje metoda svádění se tím ostatně přímo inspirovala, byl čtvrtek večer a pili jsme v restauraci Grand Central, skupina relativně mladých eurokratů, možná že jsem ji v jednu chvíli rozesmál, tyhle věci jsem tehdy uměl, tak či onak, když jsme si odcházeli prodloužit večer do jednoho podniku na Lucemburském náměstí, položil jsem jí ruku na zadek, tyhle prostinké metody moc nefungují, ale tentokrát zabrala. Tam patřila k anglické delegaci (Anglie tehdy ještě byla součástí Evropy nebo to aspoň předstírala), ale byla jamajského nebo barbadoského původu, zkrátka pocházela z jednoho z těch ostrovů, které podle všeho oplývají v neomezeném množství gandžou, rumem a hezkými černoškami s hezkými zadečky, všemi těmi věcmi, jež umožňují žít, ale nemění život v osud. Dodám, že „královsky kouřila“, jak se trochu podivně říká aspoň v některých kruzích, rozhodně mnohem líp než anglická královna, prostě nezastírám, strávil jsem příjemnou noc, dokonce velmi příjemnou, ale bylo vhodné v tom pokračovat? Protože já v tom pokračoval, a to během jednoho z jejích pobytů v Paříži. Čas od času jezdila do Paříže, proč, to netuším, určitě ne „šopovat“, Pařížanky jezdí šopovat do Londýna, určitě to neprobíhá obráceně, ale turisti musí mít své důvody, zkrátka jsem se k ní připojil v hotelu ve čtvrti Saint-Germain, a když jsem v její společnosti, drže ji za ruku asi s oním trochu přitroublým výrazem muže, jenž se právě udělal, vycházel na Buciho ulici, octl jsem se tváří v tvář Camille. Co dělala v té čtvrti, rovněž netuším, jak říkám, je to stupidní historie. V pohledu, který mi věnovala, nebylo nic jiného než strach, čisté zděšení; pak se otočila a utekla, doslova utekla. Trvalo mi pár minut, než jsem se té holky zbavil, ale jsem si skoro jistý, že jsem dorazil domů pět minut po ní, ne víc. Nic mi nevyčítala, nehněvala se, bylo to horší: rozplakala se. Plakala hodiny, mírně, slzy jí zalévaly tvář, aniž si je stírala; není pochyb o tom, že šlo o nejhorší chvíli mého života. Mozek mi běžel zpomaleně, zastřeně, jak se snažil vyprodukovat větu typu: „Přece všechno nezahodíme, protože jsem se s někým vyspal…“ nebo „Nic k té holce necítím, pil jsem…“ (pravda v prvním případě, zjevně nepravda ve druhém), ale nic mi nepřipadalo vhodné, přiléhavé. Druhý den dál plakala a balila si věci, zatímco já dál dumal nad vhodnou formulací, popravdě jsem tím strávil dva nebo tři následující roky a možná že jsem nikdy nepřestal.

Můj život pak plynul bez podstatných událostí – kromě Yuzu, o níž jsem mluvil –, a tak jsem se ocitl zase sám, osamělejší, než jsem kdy byl, tedy byl tu hummus, přizpůsobený samotářským potěšením, ale období svátků bylo horší, bývalo by to chtělo tác mořských plodů, jenže to jsou věci, které se dělí, tác mořských plodů pro jednoho je extrémní zkušenost, ani Françoise Saganová by něco tak drsného nepopsala.

Zbývalo Thajsko, ale cítil jsem, že ne pro mě, několik kolegů mi o něm vyprávělo, tamní děvčata byla rozkošná, ale přece jen si zachovávala určitou profesní hrdost, a kunčafty, jimž nestojí, moc nemusely, cítily se zpochybněné, prostě nechtěl jsem dělat problémy.

V prosinci 2001, hned poté, co jsem se seznámil s Camille, jsem byl tedy poprvé v životě konfrontován s oním opakujícím se, nevyhnutelným dramatem svátků – rodiče mi umřeli v červnu, co slavit? Camille si s rodiči zůstala blízká, často k nim jezdila na nedělní obědy, bydleli v Bagnoles-de-l’Orne, padesát kilometrů daleko. Od začátku jsem cítil, že moje mlčení na téma rodiče Camille vrtalo hlavou, ale nemluvila o tom a čekala, až se o nich zmíním sám. Udělal jsem to nakonec týden před Vánoci a vylíčil jí příběh jejich sebevraždy. Hned jsem si uvědomil, že ji to šokovalo, a hluboce; jsou věci, na něž v devatenácti letech člověk nemá tak moc příležitost myslet, věci, na které ve skutečnosti nemyslíme, dokud nás k tomu život nepřinutí. Nabídla mi tehdy, abych strávil svátky na závěr roku s ní. Představování rodičům je vždycky delikátní, nepohodlný moment, ale v jejím pohledu jsem hned vyčetl jako samozřejmost, že rodiče nikdy nezpochybní její volbu, a ani by je to nenapadlo; vybrala si mě, byl jsem součástí rodiny, a tím to haslo.

To, co přimělo Da Silvovy usídlit se v Bagnoles-de-l’Orne, mi mělo zůstat až do konce záhadou, stejně jako to, co Joaquimovi Da Silvovi umožnilo – přece jen byl původně pouhým stavebním dělníkem – ovládnout hlavní a vlastně jedinou trafiku v Bagnoles-de-l’Orne, vyznačující se pozoruhodnou polohou na břehu jezera. Vyprávění lidských životů náležejících k minulým generacím často nabízí konfiguraci, v níž lze sledovat mechanismus sociální mobility, který se stal téměř mytickým, dříve známý spíš pod názvem „sociální výtah“. V každém případě Joaquim Da Silva zde žil spolu se svou rovněž portugalskou manželkou, aniž se kdy ohlíželi do minulosti nebo snili o tom, že se vrátí do rodného Portugalska, a vychovali dvě děti: Camille a mnohem později Kevina. Coby Francouz, jak to jen šlo, jsem neměl k těmto věcem co říct, nicméně konverzace byla snadná a příjemná, Joaquima Da Silvu zajímala moje profese, sám byl jako všichni rolnického původu, jeho vlastní rodiče se pokoušeli pěstovat už nevím co v Alenteju, nebyl necitelný vůči stále narůstající tísni zemědělců v regionu, dokonce se sám občas coby vedoucí trafiky považoval za privilegovaného. Skutečnost byla taková, že hodně pracoval, ale méně než průměrný zemědělec; a přestože nevydělával moc, vydělával víc. Hovory o ekonomice trochu připomínají debaty o cyklonech nebo zemětřeseních; celkem rychle přestaneme chápat, o čem je vlastně řeč, máme pocit, jako bychom vyvolávali obskurní božstvo, a dolijeme si šampaňské, tedy šampaňské hlavně o svátcích, během tohoto pobytu u Camilliných rodičů jsem spořádal pozoruhodné množství jídla a celkem vzato mě přijali velmi dobře, byť si myslím, že i moji rodiče by z toho vyšli se ctí, v trochu měšťáčtějším stylu, ale vlastně ani tolik ne, uměli vytvořit pohodovou atmosféru, měl jsem mnohokrát možnost je vidět v akci, noc před odjezdem se mi zdálo o návštěvě Camille u mých rodičů, málem jsem jí o tom po probuzení řekl, těsně předtím, než jsem si vzpomněl, že jsou mrtví, připouštět si smrt jsem nikdy moc neuměl, to je u mě celkem typické.

Přece jen bych rád zkusil, třeba jen pro nezvykle pozorného čtenáře, aspoň trochu objasnit následující otázky: proč jsem chtěl znovu vidět Camille? proč jsem měl potřebu vidět znovu Claire? a snad i třetí, proč jsem chtěl vidět onu anorektičku se lněnými semínky, jejíž jméno mi teď vypadlo z hlavy, ale čtenář si ho, je-li pozorný, jak předpokládám, doplní?

Většina umírajících (tedy kromě těch, již zvolí rychlý proces eutanazie někde na parkovišti nebo v k tomu určené místnosti) kolem svého skonu pořádá jakousi ceremonii; naposledy chtějí vidět osoby, jež hrály v jejich životě nějakou roli, a ještě s nimi jednou mluvit – délka tohoto hovoru se případ od případu liší. Opakovaně jsem zaznamenal, že je to pro ně velmi důležité, dělají si starosti, když se nedaří někomu dovolat, chtějí to setkání uspořádat co nejdřív a je to samozřejmě pochopitelné, mají k dispozici už jen omezený počet dní, jejichž počet neznají, ale rozhodně to není moc, spíš několik. Jednotky paliativní péče (nebo aspoň ty, které jsem měl možnost sledovat za provozu, a v mém věku jich nemohlo být málo) k těmto žádostem přistupují kompetentně a lidsky, jsou to obdivuhodní lidé, patří k omezenému a odvážnému kontingentu „obdivuhodných lidí“, jež umožňují fungování společnosti v celkově nelidské a mizerné době.

Stejně tak se i já pravděpodobně snažil v omezenějším měřítku, které ale mohlo sloužit jako nácvik, zorganizovat miniceremonii loučení s mým libidem nebo konkrétněji řečeno pérem ve chvíli, kdy mi oznamovalo, že vypovídá službu; chtěl jsem znovu vidět všechny ženy, které je poctily, které je milovaly po svém. Oba obřady, malý i velký, byly ostatně v mém případě zhruba totožné, mužská přátelství v mém životě moc neznamenala, vlastně se to týkalo jen Aymerika. Zvláštní, ta vůle bilancovat, v poslední chvíli přesvědčit sám sebe, že jsme žili; anebo možná právě naopak, to absence této vůle je zvláštní, je strašné a divné myslet na všechny ty muže a ženy, kteří nemají co vyprávět, již nepočítají s žádným jiným budoucím osudem, než že se rozplynou v nejasném biologicko-technickém kontinuu (neboť popel je technická záležitost, i když slouží jen ke hnojení, je nutné změřit hodnoty draslíku a dusíku), na všechny ty, jejichž životy proběhly bez incidentu a již je opouštějí, aniž by se tím zabývali, tak jako opouštíme ucházející prázdninový pobyt, ostatně bez představy další destinace, pouze s nejasnou intuicí, že by bylo bývalo lepší se nenarodit, tedy mluvím tu o většině mužů a žen.

A tak jsem si se silným pocitem nevratnosti rezervoval pokoj v hotelu Spa du Béryl na břehu jezera v Bagnoles-de-l’Orne na noc ze čtyřiadvacátého na pětadvacátého a ráno čtyřiadvacátého jsem se vydal na cestu. Byla neděle čtyřiadvacátého, většina lidí nejspíš odjela v pátek večer, nejpozději v sobotu dopoledne, dálnice byla prázdná kromě nevyhnutelných lotyšských a bulharských kamionů. Většinu cesty jsem strávil skládáním minipříběhu určeného recepční, případně zaměstnancům na patře: plánovaná rodinná oslava nabyla takových rozměrů, že strýc (dělo se to u mého strýce, ale přítomné byly všechny větve rodiny, uvidím se s bratranci a sestřenicemi, které jsem už léta, ba desetiletí ztratil z dohledu) nebyl schopen všechny ubytovat, a tak jsem se obětoval, že přespím v hotelu. Myslím, že to byla skvělá historka a postupně jsem jí začal věřit; abych zachoval její věrohodnost, nesměl jsem samozřejmě povolávat pokojovou službu a v motorestu „Pays d’Argentan“ jsem si pořídil zásobu regionálních výrobků (livarot, cidre, jablečný likér, jitrnice).

Udělal jsem chybu, strašnou chybu, už můj průchod nádražím Saint-Lazare byl nepříjemný, ale místo jsem měl spojené hlavně s obrazem Camille, běžící po nástupišti, aby se mi u konce s dechem vrhla do náručí, kdežto tady to bylo horší, všechno se mi vrátilo až s halucinační jasností, ještě než jsem dorazil do Bagnoles-de-l’Orne, jakmile jsem vjel do panského lesa Andaines, kde jsem s ní podnikl tak dlouhou procházku, dlouhou, nekonečnou a v jistém smyslu věčnou procházku jednoho prosincového odpoledne, vrátili jsme se udýchaní a s červenými tvářemi, šťastní do míry, jakou si nedokážu už ani dobře představit, stavili jsem se u „výrobce čokolády“, jenž nabízel příšerně krémový dort s názvem „Paříž-Bagnoles“ a falešné, čokoládové camemberty.

A pokračovalo to, nebyl jsem ušetřen ničeho: uviděl jsem podivnou věžičku s červeno-bílou šachovnicí nad hostincem „La Potinerie du Lac“ (specializujícím se na gratinované pokrmy z brambor a sýra) i zvláštní, skoro s ním sousedící dům ve stylu Belle Époque, krášlený cihlami všech barev, k tomu jsem si připomněl malý ohnutý most přes konec jezera a stisk Camilliny ruky na mém předloktí, jímž mě upozornila na pohyb labutí, klouzajících na hladině, na silvestra při západu slunce.

Nebyla by pravda tvrdit, že jsem se do Camille zamiloval v Bagnoles-de-l’Orne, začalo to, jak jsem řekl, na konci nástupiště C caenského nádraží. Ale není pochyb o tom, že něco se mezi námi během těchto dvou týdnů prohloubilo. Manželské štěstí svých rodičů jsem vždycky v skrytu duše považoval za nedostižné, jednak proto, že mí rodiče byli zvláštní lidé, ne úplně pozemští, již mohli těžko sloužit jako příklad v reálném životě, ale také proto, že tento manželský model, jak jsem cítil, určitým způsobem zanikl, ukončila ho moje generace, tedy moje generace ne, moje generace by sotva dokázala zničit a ještě méně obnovit cokoliv, řekněme předchozí generace, ano, původcem byla jistě předchozí generace, ať tak či onak Camillini rodiče, prostý manželský pár Camilliných rodičů představoval dosažitelný příklad, příklad okamžitý, mocný a silný.

Nicméně když už jsem v tom byl, ušel jsem necelou stovku metrů, jež mě dělila od trafiky. V neděli odpoledne čtyřiadvacátého prosince byla pochopitelně zavřená, ale věděl jsem, že byt jejích rodičů je hned o patro výš. V bytě se svítilo, všude a jasně, a samozřejmě jsem měl dojem, že i vesele; zůstal jsem tam těžko říct jak dlouho stát, ve skutečnosti nejspíš krátce, ale po dobu, jež mi připadala nekonečná, z jezera stoupala už hustá mlha. Pravděpodobně se ochladilo, ale cítil jsem to jen nárazově a jakoby povrchně, v Camillině pokoji se svítilo, pak někdo zhasl, myšlenky mi tonuly ve zmateném očekávání, zůstával jsem si nicméně vědom, že není žádný důvod, aby Camille otevřela okno, protože by se chtěla nadýchat večerního vzduchu, absolutně žádný, a kromě toho jsem si to ani nepřál, stačilo mi plně si uvědomovat novou konfiguraci svého života a také s určitým zděšením to, že můj výlet možná nebyl jenom upomínkový; že ten výlet způsobem, který mi zbývalo vyjasnit, mohl směřovat do možné budoucnosti. Zbývalo mi několik let, abych o tom přemýšlel; několik let nebo měsíců, nevěděl jsem přesně.

Spa du Béryl mi lezl zkraje krkem; ze všech možností (které v prosinci v Bagnoles-de-l’Orne nechyběly) jsem zvolil tu nejhorší, už jen architektura hotelu jako jediná uprostřed okouzlujících budov ve stylu Belle Époque hanobila harmoničnost břehů jezera, a nenašel jsem odvahu ani vyprávět svůj příběh recepční, když jsem zaznamenal, že na můj příchod reaguje známkami překvapení, a dokonce nepřátelství, co jsem tam sakra dělal, mohl se člověk pravda ptát, pomineme-li, že i zákazníci bez doprovodu na Štědrý večer prostě existují, v životě recepční existuje všechno, byl jsem jen zvláštním typem nešťastné existence; téměř upokojen svým statutem anonymní modality jsem se spokojil, jakmile mi podala klíč od pokoje, s pouhým pokývnutím. Měl jsem s sebou dvě jitrnice a půlnoční mše bude zřejmě v televizi, takže jsem nebyl z nejpolitováníhodnějších.

Po zhruba čtvrthodině jsem neměl v Bagnoles-de-l’Orne de facto co dělat; vrátit se do Paříže mi ale přesto připadalo neopatrné. Zdolal jsem překážku čtyřiadvacátého, zbýval mi skok přes jednatřicátého – podle doktora Azoteho ten nejtěžší.

Do minulosti zabředneme, začínáme se v ní topit a nakonec, jak mi připadá, do ní zahučíme, aniž by tomu něco dokázalo zabránit. Během let, jež následovaly po mé návštěvě Aymerika, jsem od něj dostal nějaké zprávy, omezující se však v zásadě na narození: nejdřív Anne-Marie, tři roky na to Ségolène. O stavu svého statku nikdy nepsal, což naznačovalo, že se nezlepšil, nebo ještě pravděpodobněji, že se zhoršil; u lidí jistého vzdělání žádné zprávy nutně znamenají špatné zprávy. Ostatně možná jsem i já patřil k té nešťastné kategorii vzdělaných lidí: když jsem poznal Camille, mé první e-maily překypovaly nadšením, ale o našem rozchodu jsem mu neřekl, načež kontakt úplně ustal.

Stránky absolventů zemědělky byly teď plně přístupné na internetu a nezdálo se, že by se v Aymerikově životě něco změnilo: stále dělal totéž, měl stejnou adresu, stejný e-mail i telefonní číslo. Když jsem uslyšel jeho hlas – unavený, pomalý, s největšími obtížemi dokončující věty –, přesto jsem hned pochopil, že něco se změnilo. Mohl jsem se stavit, kdy chci, třeba dnes večer, proč ne, bez problémů mě ubytuje, i když ubytovací podmínky se trochu změnily, no, řekne mi to.

Z Bagnoles-de-l’Orne do Canville-la-Rocque mě čekala pomalá, velmi pomalá jízda z Orne do Manche po liduprázdných a zamlžených okreskách – bylo, připomínám, pětadvacátého prosince. Často jsem stavěl, snažil jsem se vybavit si, proč jsem tady, úplně se mi to nedařilo, po pastvinách se vznášely bloky mlhy, nikde žádná kráva. Předpokládám, že ta cesta by se dala označit za poetickou, kdyby to slovo nezačalo generovat nepříjemný dojem lehkosti, pomíjivosti. Za volantem svého mercedesu 4x4, který poslušně předl po snadných komunikacích, zatímco klimatizace příjemně hřála, mi bylo jasné, že existuje i tragická poezie.

Zámek v Olonde od mé poslední návštěvy před dobrou patnáctkou let očividně nezchátral; zato vevnitř to byla jiná a z jídelny, kdysi vřelé místnosti, byla truchlivá, špinavá špeluňka, kde to páchlo a jejíž podlahu sem tam pokrývaly obaly od šunky a plechovky od cannelloni v rajské omáčce. „Nemám tu nic k jídlu…,“ byla Aymerikova první slova na přivítanou.

„Zbyla mi jitrnice,“ odpověděl jsem; tak se odehrálo shledání s tím, kdo býval a ještě v jistém smyslu byl (ale spíše z nouze) mým nejlepším přítelem.

„Co si dáš k pití?“ navázal a tady zásoby nechyběly; když jsem dorazil, právě dopíjel lahev zubrowky, já se spokojil s chablisem. Zároveň mazal a skládal střelnou zbraň, kterou jsem díky různým televizním seriálům identifikoval jako bojovou pušku. „To je Schmeisser S4. Ráže 223 Remington,“ upřesnil nepotřebně. Abych uvolnil atmosféru, ukrojil jsem pár koleček jitrnice. Fyzicky se změnil, rysy měl teď širší a v obličeji mu nechyběly červené skvrny, ale hlavně jeho pohled byl děsivý, byl prázdný, mrtvý, jako by ho nešlo rozptýlit, aspoň ne víc než na několik vteřin, od kontemplace prázdnoty. Připadalo mi zbytečné klást jakoukoli otázku, vše zásadní už jsem pochopil, nicméně bylo třeba mluvit, naše vůle mlčet byla poměrně tíživá, pravidelně jsme si dolévali, on vodku, já víno, dva uštvaní čtyřicátníci. „Pokecáme zítra,“ uzavřel nakonec Aymeric a vysvobodil mě tak.

Vyrazili jsme na cestu. Následoval jsem jeho pick-up Nissan Navara pět kilometrů po úzké a hrbolaté cestě, sotva dost široké, karoserie nám škrabaly trnité keře. Pak vypnul motor, vylezl a já jsem se k němu přidal: byli jsme na vrcholu širokého polokruhového amfiteátru, jehož travnatý povrch se jemně svažoval k moři. Daleko na jeho hladině se vlny leskly měsíčním svitem, ale bungalovy, rovnoměrně rozprostřené na svahu, oddělené od sebe vždy stovkou metrů, byly sotva rozeznatelné.

„Mám celkem dvacet čtyři bungalovy,“ řekl Aymeric. „Na to, abychom ze zámku udělali boutique hotel, jsme nakonec nikdy nic nedostali, zámek Bricquebec prý už pro severní Manche stačí, tak jsme přešli k projektu bungalovů. Funguje to celkem dobře, teda je to jediná věc, co mi trochu vynáší, s květnovými tlustými víkendy začínám mít klientelu, jednou v červenci tu bylo dokonce plno. Samozřejmě v zimě je to naprosto prázdné – teda vlastně vidíš, teď úplně ne, je tu jeden Němec, myslím, že se zajímá o ornitologii, občas ho vídám, jak chodí po loukách s dalekohledem a teleobjektivy, nebude tě rušit, mám dojem, že od příjezdu na mě snad ani jednou nepromluvil, pokyne hlavou, když jde kolem, to je všechno.“

Zblízka se z bungalovů vyklubaly obdélníkové, takřka kubické bloky, pokryté lištami z lakované borovice. I interiér byl ze světlého dřeva a relativně prostorný: dvojpostel, kanape, stůl a čtyři židle – také dřevěné –, kuchyňka a lednička. Aymeric zapnul elektroměr. Nad postelí byla malá televize na kloubovém rameni. „Mám totéž s dětským pokojem s palandou; a se dvěma dětskými pokoji se dvěma palandami; vzhledem k demografickému vývoji jsem si říkal, že to stačí. Bohužel nemám wi-fi…,“ zalitoval. Lhostejně jsem zabručel. „No přicházím tím o dost klientů,“ zareagoval, „to první, na co se lidi ptaj, je často internet, jenže na venkově v Manche vysokorychlostní wi-fi trochu vázne. Aspoň topení je ok,“ ukázal na elektrický radiátor, „na to si nikdo nestěžoval, dali jsme si pozor na izolaci hned při stavbě, to je základ.“

Prudce se odmlčel. Cítil jsem, že začne o Cécile, zmlkl jsem rovněž, vyčkával. „Pokecáme zítra,“ zopakoval přidušeným hlasem, „dobrou noc.“

Lehl jsem si na postel a zapnul televizi, matrace byla měkká, pohodlná, teplota v místnosti se rychle mírnila, měl pravdu, topení běželo, jak mělo, akorát byla trochu škoda být tu sám, život není jednoduchý. Ven vedlo velmi široké a skoro vysoké okno, zřejmě proto, aby člověk využil pohledu na oceán, úplněk dál osvěcoval jeho hladinu, která se, jak se mi zdálo, od našeho příchodu hodně přiblížila, nejspíš šlo o něco s odlivy a přílivy, v tom jsem se neorientoval, strávil jsem mládí v Senlis a prázdniny na horách, později jsem chodil s holkou, jejíž rodiče měli vilu v Juan-les-Pins, byla to malá Vietnamka, jež dokázala stahovat kundičku neuvěřitelným způsobem, ach ne, v mém životě nebylo jenom neštěstí, ale moje zkušenosti s přílivy a odlivy byly omezené, zvláštní představa, že obrovská tekutá masa poklidně přichází, aby doslova pokryla zemi, v televizi běželo Ještě nespíme, excitovaná talk show podivně kontrastovala s pomalým postupem oceánu, bylo tam moc moderátorů mluvících moc nahlas, úroveň zvuku toho pořadu byla obecně přehnaně vysoká, vypnul jsem televizi, ale hned jsem toho zalitoval, teď jsem měl pocit, že mi uniká něco z reality světa, že se zapomínám v minulosti a že to, co mi uniká, je možná zásadní, casting hostů byl bezchybný, šlo o lidi, s nimiž je třeba počítat, jak jsem cítil s jistotou. Při pohledu z okna jsem zjistil, že voda se zřejmě opět přiblížila, dokonce až znepokojivě, budeme v příští hodině potopeni? V tom případě je rozptýlení ještě to nejlepší. Nakonec jsem zatáhl závěsy, znovu zapnul televizi s vypnutým zvukem a ihned jsem poznal, že to byla správná volba, tak to šlo, vzrušení v pořadu zůstávalo živé, ale neslyšitelnost řeči vlastně jen přidávala na veselí, bylo to jako malé, lehce potrhlé, ale příjemné mediální panoptikum, které mi jistě pomůže usnout.

Spánek se skutečně dostavil, ale nespal jsem dobře, v noci mě provázely pochmurné sny, sem tam erotické, ale celkově pochmurné, nyní jsem se bál nocí, toho, nechat svou mysl se potulovat, protože moje mysl si byla vědoma, že moje existence tíhne k smrti, a nenechala si ujít jedinou příležitost, aby mi to připomněla. Ve snu jsem pololežel napůl zahrabaný do viskózního a bělavého svahu; rozumově jsem věděl, aniž by tomu prostředí nějak nasvědčovalo, že se nacházím v kopcovité oblasti; do nedohledna se kolem mě rozprostírala mdlá, rovněž bělavá atmosféra. Slabě jsem volal, opakovaně, vytrvale, ale neodpovídala ani ozvěna.

Kolem deváté ráno jsem zabouchal na dveře zámku, neúspěšně. Po krátkém váhání jsem zamířil ke stáji, ani tam Aymeric nebyl. Krávy si mě zvědavě prohlížely, jak jsem procházel uličkami; prostrčil jsem ruku mřížemi a dotkl se jejich čenichů, na dotyk vlažných, vlhkých. Dívaly se živě, působily rozložitě a zdravě; ať už Aymeric prochází čímkoliv, dokáže se ještě postarat o zvířata, to bylo uklidňující.

Kancelář byla otevřená a počítač zapnutý. Na liště jsem rozpoznal ikonu Firefox. Ne že bych měl tolik důvodů jít na internet; měl jsem přesně jeden.

Tak jako u absolventů zemědělky byl i seznam bývalých studentů z Maisons-Alfort nyní online a stačilo mi asi padesát vteřin, než jsem vyhledal Camillinu kartu. Pracovala ve svobodném povolání a měla ordinaci ve Falaise. To bylo třicet kilometrů od Bagnoles-de-l’Orne. Čili po našem rozchodu se vrátila k rodičům; mělo mě to napadnout.

Karta obsahovala pouze adresu a telefon do ordinace, nic osobního; vytiskl jsem si ji, složil nadvakrát a uklidil do kapsy svého námořnického kabátu, aniž bych přesně věděl, co s ní chci dělat, nebo přesněji zda najdu odvahu to udělat, ale plně si vědom, že na tom závisí zbytek mého života.

Při návratu k bungalovu jsem narazil na německého ornitologa, tedy málem. Když mě uviděl na třicet metrů, prudce znehybněl a na několik vteřin ztuhl, než zabočil na cestičku vedoucí vlevo do kopce. Nesl batoh a přes rameno fotoaparát, vybavený obrovským teleobjektivem. Rázoval rychlými kroky, zastavil jsem se a sledoval, kam míří: vystoupal prakticky na vrchol svahu, v těchto místech dost příkrého, poté se vydal skoro kilometr vodorovně, načež sešel šikmo ke svému bungalovu, který stál asi sto metrů od mého. Podnikl tedy čtvrthodinovou zacházku jenom proto, aby se mnou nemusel mluvit.

Přítomnost ptáků v sobě musela mít kouzlo, které mi dosud unikalo. Bylo šestadvacátého prosince, obchody už nejspíš otevřely. A vskutku, v jednom zbrojířství v Coutances jsem si pořídil silný dalekohled značky Schmidt & Bender, který byl, jak mě ujistil prodavač, hezký homosexuál, stižený malou vadou výslovnosti, takže mluvil trochu jako Číňan, „lozhodně to nejlepší co se dá na tlhu sehnat, neslovnatelně“: jejich optika Schneider-Kreuznach měla výjimečnou ostrost a pyšnila se účinným zesilovačem světla: i za svítání i při stmívání i v silné mlze jsem si mohl být jistý, že bez problémů dosáhnu padesátinásobného zvětšení.

Zbytek dne jsem strávil pozorováním trhané, mechanické chůze ptáků po pláži (moře teď ustoupilo kilometry daleko, bylo v dálce sotva vidět, a přenechalo místo obrovské šedé rozloze poseté nepravidelnými loužemi, jejichž voda vypadala černě – popravdě dost skličující podívaná). To naturalistické odpoledne bylo zajímavé, trochu mi připomnělo moje studijní léta, s tím rozdílem, že tehdy jsem se hlavně zajímal o rostliny, ale proč ne ptáci? Zdálo se, že v místě žijí tři druhy: jeden úplně bílý, druhý černo-bílý, třetí bílý s dlouhýma nohama a odpovídajícím zobákem. Jejich jména, jak vědecká, tak lidová, jsem neznal; jejich činnost zato nepředstavovala záhadu: často klovali zobáky, a prováděli tak ekvivalent toho, co bychom u lidí nazvali rybaření v chůzi. Turistická tabule mě o něco dřív poučila, že hned po velkých odlivech se dala v písku nebo loužích snadno pořídit bohatá zásoba surmovek, mořských šneků, břitek, mandlovek evropských, občas dokonce ústřic či krabů. Po pláži rovněž procházeli dva lidé (tedy přesněji, jak mi odhalilo zesílení dalekohledu, dvě podsadité padesátnice), vyzbrojení háky a kbelíky, aby se s ptáky utkaly o kořist.

Kolem sedmé večerní jsem znovu zabouchal na dveře zámku; tentokrát tu Aymeric byl a vypadal nejen opile, ale i trochu zkouřeně. „Vrátil ses k trávě?“ informoval jsem se. „Jo, mám dealera v Saint-Lô,“ potvrdil a vyndal z ledničky lahev vodky; já se opět rozhodl zůstat u chablisu. Tentokrát nevytáhl svou bojovou pušku, nýbrž portrét předka, opírajícího se o křeslo; byl to zavalitý a lysý chlápek s hranatou tváří, zlým a pozorným pohledem, v kovovém brnění. V jedné ruce držel obrovský meč, který mu sahal skoro na prsa, a ve druhé sekeru; celkově vyzařoval dojem mimořádné fyzické moci a brutality. „Robert d’Harcourt, řečený Silný…,“ představil mi ho, „šestá generace Harcourtů; čili mnohem později než Vilém Dobyvatel. Doprovázel Richarda Lví srdce při třetí křížové výpravě.“ Pomyslel jsem si, že přese všechno je dobré mít kořeny.

„Cécile odešla před dvěma roky,“ pokračoval nezměněným tónem. Tak a je to, pomyslel jsem si, je to tady; konečně promluví. „V jistém smyslu je to moje chyba, dával jsem jí příliš zabrat, správa statku už je sama o sobě obří nápor, ale s těmi bungalovy to začalo být šílený, měl jsem ji šetřit, trochu se o ni starat. Od nastěhování jsme neměli den dovolené. Ženy potřebují dovolenou…“ Mluvil o tom dost nejasně, jako o příbuzném druhu, který moc neznal. „A takys viděl, jak jsme na tom s kulturním vyžitím. Ženy potřebují kulturní vyžití…“ Udělal vyhýbavé gesto, jako by nechtěl rozvádět, co tím myslí. Mohl dodat, že z hlediska shoppingu to tu nebyl Babylon a že Fashion Week se nechystá decentralizovat do Canville-la-Rocque. Zároveň, říkal jsem si, si ta děvka mohla vzít někoho jiného.

„Nebo jí kupovat věci, víš co, hezké věci…,“ potáhl znovu z jointa, ale tady se podle mě trochu odchyloval. Relevantněji mohl dodat, že už spolu nespali a že jádro pudla vězelo právě v tom, ženy nejsou tak prodejné, jak se občas tvrdí, co se „věcí“ týkalo, můžete jim čas od času koupit africký šperk a je to, ale když s nimi nespíte, když po nich ani netoužíte, pak to začne drhnout, a to Aymeric věděl, sexem se dá vyřešit vše, bez sexu nemůže být nic dalšího, ale věděl jsem, že o tom mluvit nebude, pod žádnou záminkou, ani se mnou a možná hlavně ne se mnou, možná by se s tím svěřil nějaké ženě, ale popravdě řečeno mluvit o tom by nebylo k ničemu a bylo by to dokonce kontraproduktivní, otáčet nožem v ráně nebylo správné řešení, samozřejmě jsem pochopil už předchozího dne, že ho žena opustila, a celý den jsem měl čas připravit si protiútok, vymyslet pozitivní plán, ale ještě nepřišla ta pravá chvíle, zapálil jsem si další cigaretu.

„Musím taky říct, že odešla s jiným chlapem,“ doplnil po dlouhém tichu. Neubránil se lehkému bolestnému zakňučení, nechtěnému, hned po slově „chlapem“. Na to se nedalo odpovědět nic, šlo do tuhého, šlo o mužské ponížení v syrovém stavu, a ani já jsem nedokázal reagovat jinak než odpovídajícím bolestným stenem. „S pianistou,“ pokračoval, „se známým pianistou, koncertuje po světě, vydal desky. Přijel si sem odpočinout, dát si pauzu, a pak odjel s mojí ženou…“

Opět ticho, které jsem však mohl zaplnit, kdybych si dolil chablis, protáhl si klouby prstů… „Jsem opravdu blbec, nedával jsem pozor…,“ pokračoval konečně Aymeric tak nízkým hlasem, až to znělo znepokojivě. „Máme na zámku skvělý klavír, malé křídlo Bösendorfer, který patřil jedné z mých předkyň, za Druhého císařství pořádala jakési večery, i když v rodině jsme nikdy nebyli zrovna mecenáši jako třeba Noaillesové, ale pořádala večery, prý na to piano hrál Berlioz, zkrátka jsem mu nabídl, že na něm může hrát, když bude chtít, pochopitelně bylo nutné ho naladit, každopádně začal na zámku trávit čím dál víc času, a teď bydlí v Londýně, ale hodně cestuje, hraje všude po světě, v Jižní Koreji, v Japonsku…“

„A co dcery?“ Cítil jsem, že bylo lepší zapomenout na Bösendorfera, nepředpokládal jsem, že s jeho dcerami bude situace veselá, ale Bösendorfer byl onen typ detailů, co zabíjí, doslova, který vás přímo dožene k sebevraždě, bylo naprosto nezbytné, aby ho pustil z hlavy, s dcerami určitě existovalo nějaké východisko.

„Mám právo o ně pečovat, samozřejmě, ale v praxi žijí v Londýně, neviděl jsem je dva roky; co bych tady dělal se dvěma holčičkami, pět a sedm?“

Podíval jsem se po jídelně, vykuchané plechovky od cassouletu a cannelloni, válející se po zemi, povalená kredenc, z níž padaly střepy porcelánového nádobí (a kterou pravděpodobně povalil sám Aymeric při alkoholickém záchvatu); vskutku, nedalo se mu toho moc vyčítat, je podivuhodné, do jaké míry a jak rychle chlap dopustí, aby skončil na dně. V předvečer jsem si všiml, že nosí nepokrytě špinavé a trochu i zapáchající oblečení; už na škole je vozil domů na víkendy mámě, tedy já taky, ale aspoň jsem se naučil zacházet s pračkami, jež byly studentům k dispozici ve sklepě ubytovny; pral jsem tam aspoň dvakrát nebo třikrát, on nikdy, možná ani netušil, že existují. Možná že opravdu bylo lepší nechat to s dcerkami plavat a soustředit se na to základní, koneckonců dcerky si může někdy udělat nové.

Nalil si velkou sklenici vodky, kterou vypil na ex, a stručně uzavřel: „Můj život je v prdeli.“ Tady mě cosi nastartovalo a vnitřně jsem se usmál, protože jsem od začátku věděl, že tím skončí, a během několika odmlk, jež přerušovaly jeho příběh, jsem měl čas vyladit si odpověď, protiútok, onen pozitivní plán, který jsem si tajně chystal v průběhu odpoledne věnovaného pozorování ptáků.

„Tvůj základní omyl,“ šlápl jsem do toho horlivě, „je to, že ses oženil mezi svými. Všechny ty Rohanky-Chabotky nebo Clermontky-Tonnerrky, co vlastně dneska jsou? Jenom kurvičky schopné všeho, aby je vzali na stáž do kulturního týdeníku nebo k alternativnímu krejčímu (tady jsem se celkem trefil, aniž bych to mohl tušit, protože Cécile byla z rodu Faucigny- -Lucinge, z rodiny naprosto stejné úrovně, rozumí se šlechtické úrovně). Čili v žádném případě ženy zemědělců. Zatímco venku máš stovky, tisíce, miliony holek (nechal jsem se trochu unést), pro které představuješ naprostý mužský ideál. Vezmi si Moldavanku nebo z jiného úhlu pohledu Kamerunku nebo Malgašku, možná Laosanku: jsou to nepříliš bohaté a vlastně spíš chudé ženy, venkovanky, které nikdy nepoznaly jiný svět, ani neví, že takový existuje. No a když za nima jako fyzicky zachovalej, pohlednej chlap v nejlepších letech, vlastnící polovinu pastvin v departementu (tady jsem trochu přeháněl, ale rozuměli jsme si), přijdeš, tak ti to sice nic nepřinese, ale to nemůžou vědět a vlastně to nikdy nepochopí, protože bohatství z jejich hlediska je půda, půda a stádo, tak ti garantuju, že si tu šanci nenechají ujít, budou makat, nikdy se nevzdají, budou v pět ráno na nohou, aby šly dojit. A navíc budou mladé, mnohem víc sexy než všechny ty aristokratický děvky a budou píchat čtyřicetkrát líp. Jenom budeš muset trochu omezit vodku, to by jim mohlo připomenout zemi původu, hlavně když budou z Východní Evropy, ale to ti každopádně nemůže v ničem uškodit, omezit vodku. Budou vstávat v pět, připravené dojit,“ propadal jsem nadšení, stále přesvědčenější vlastním kouzelnictvím, představoval jsem si Moldavanku, „a pak tě probudí kuřbou a k tomu snídaně bude na stole…!“

Koukl jsem po Aymerikovi; byl jsem přesvědčený, že doteď mě pozorně poslouchal, ale začínal klimbat, musel začít s chlastem, než jsem přišel, nejspíš během odpoledne. „Tvůj otec by mi dal za pravdu…,“ uzavřel jsem, když mi došly argumenty; v tom jsem si tak jistý nebyl, Aymerikova otce jsem sotva znal, viděl jsem ho jednou, udělal na mě dobrý dojem, ale připadal mi trochu upjatý, společenské změny, k nimž ve Francii došlo od roku 1794, kolem něj zřejmě víceméně prošuměly. Z historického hlediska jsem věděl, že se nepletu, šlechta nikdy neváhala v případě prokazatelných známek pokročilé dekadence obnovit genofond stáda pradlenami nebo švadlenami, teď to prostě chtělo jít hledat trochu dál, toť vše, ale byl Aymeric schopen zdravého rozumu? A taky mě napadla obecnější, biologičtější pochybnost: k čemu zachraňovat starého poraženého samce? Byli jsme zhruba ve stejném bodě, naše osudy byly rozdílné, ale konec srovnatelný.

Mezitím opravdu usnul. Možná jsem nemluvil do větru, třeba se Moldavance podařilo navštívit ho ve snu. Seděl zpříma na kanapi a spal s očima široce dokořán.

Věděl jsem, že Aymerika druhý den neuvidím a ani pravděpodobně dny následující, bude litovat své zpovědi, objeví se jednatřicátého, protože přece jenom večer jednatřicátého není možné nic nedělat, tedy mně už se to víckrát stalo, ale byl jsem jiný než on, neprostupnější okolnostmi. Zbývaly mi tedy čtyři dny samoty a hned jsem ucítil, že ptáci nepostačí, ani televize, ani ptáci zvlášť nebo dohromady nemohli stačit, a vzpomněl jsem si na Němce, od rána sedmadvacátého jsem Němce sledoval dalekohledem, vlastně myslím, že by mě bavilo být policajt, vstupovat do života druhých, odhalovat jejich tajemství. Stran Němce jsem neočekával nic vzrušujícího; mýlil jsem se. Kolem páté hodiny odpolední zaklepalo na jeho dveře malé děvče; tedy malé děvče, abychom si rozuměli, šlo asi o desetiletou brunetku s dětským obličejíkem, ale vypadající na víc. Přijela na kole, musela bydlet v bezprostředním okolí. Pochopitelně jsem ihned zvětřil pedofilii: z jakého důvodu mohla desetiletá holka klepat na dveře misantropického a zlověstně působícího čtyřicátníka, navíc Němce? Aby jí předčítal Schillerovy básně? Mnohem pravděpodobnější bylo, že jí chtěl ukázat ptáka. Muž měl ostatně úplný profil pedofila, kultivovaného, osamělého čtyřicátníka, neschopného navazování vztahů s druhými a ještě méně se ženami, říkal jsem si, než jsem si uvědomil, že totéž se dalo říct i o mně, že by ten popis přesně seděl i na mě, to mě naštvalo, abych se uklidnil, namířil jsem dalekohled na bungalov, ale závěsy byly zatažené, toho večera mi nebylo dáno dozvědět se víc kromě toho, že odešla o dvě hodiny později, a než nasedla na kolo, prošla si zprávy na mobilu.

Další den přijela zhruba ve stejnou dobu, ale tentokrát zapomněl zatáhnout, což mi umožnilo rozpoznat videokameru na trojnožce; moje podezření se potvrdilo. Bohužel okamžitě po dívčině příchodu si uvědomil, že závěsy jsou roztažené, přistoupil k oknu a pokoj přede mnou zatemnil. Ten dalekohled byl úžasný, dokonale jsem rozeznal jeho výraz, jeho vzrušení očividně dosahovalo vrcholu, dokonce jsem měl v tu chvíli dojem, že trochu slintá; on sám, tím jsem si byl jist, ani trochu netušil, že ho sleduju. Dívka odjela jako den předtím po zhruba dvou hodinách.

Stejný scénář proběhl nazítří, s tím rozdílem, že jsem měl dojem, jako by se dívka mihla v pozadí v tričku a s nahým zadkem; ale bylo to nejasné a příliš rychlé, zaměřil jsem se na chlápkův výraz, což jen pocit nejistoty vybičovalo na úroveň vpravdě rozčilující.

Konečně třicátého ráno se naskytlo řešení. Kolem desáté jsem ho viděl odjíždět, poté co do kufru svého vozu s náhonem na všechna čtyři (sbírkového Defenderu, modelu pravděpodobně z roku 1953 nebo tak něco, ten vůl nejenže byl misantrop a nejspíš pedofil, ale taky snob nejhoršího zrna, proč si nevystačil s terénním mercedesem jako všichni a jako já, za to zaplatí, za to draze zaplatí), zkrátka poté, co pedofil (předtím jsem si toho nevšiml, ale vypadal úplně jako německý vysokoškolský učitel, německý profesor na nemocenské nebo spíš na vědeckém volnu, jistě jel pozorovat rybáky dlouhoocasé na severozápad poloostrova Cotentin, blízko mysu de la Hague nebo tak) naložil přenosnou chladničku, v níž musel mít pár oblíbených bavorských piv a igelitovou tašku, pravděpodobně se sendviči, a došlo mi, že má práci na celé dopoledne a vrátí se nejspíš krátce před rituálním setkáním v pět odpoledne, přišla chvíle jednat a usvědčit ho.

Přece jen jsem počkal hodinu, abych si byl jistý, a pak jsem se klidně, vycházkovým tempem vydal k jeho bungalovu. Vzal jsem si s sebou taštičku s nástroji pro nouzové případy, kterou jsem měl vždy v kufru mercedesu, ale dveře nebyly ani zavřené, je stejně podivuhodné, s jakou důvěrou se lidé chovají, když přijedou do Manche, cítí, jako by vstupovali do mlžného, mírného prostoru vzdáleného obvyklým lidským hrátkám a v jistém smyslu vzdáleného zlu, takovou aspoň mívají představu. I tak jsem musel zapnout jeho počítač, musel dbát na spotřebu elektřiny i v pohotovostním režimu, nejspíš si zakládal na ekologických hodnotách, ovšem neměl heslo, a to už mě ohromilo, všichni dnes mají k počítači heslo, i šestileté děti mají k tabletům hesla, co to sakra bylo za člověka?

Soubory měl seřazené podle roků a měsíců a v prosincové složce bylo jenom jedno video, nazvané „Nathalie“. Nikdy jsem neviděl pedofilní video, věděl jsem, že to existuje, ale nic víc, a hned jsem věděl, že budu trpět amatérismem záběrů, už v prvních vteřinách omylem nasnímal dlažbu koupelny, načež kameru zvedl k tváři dívky, která se parádila, roztírala si po rtech silnou vrstvu rumělky, vrstvu příliš silnou, až přetékala, pak si dělala modré oční stíny, i tady to nezvládala a plácala make-upu na sebe moc, přitom se zdálo, že ornitologovi se to líbí, slyšel jsem ho, jak mručí: „Gut… gut…“, to byla zatím jediná trochu nechutná pasáž nahrávky. Potom se pokusil o travelling dozadu, tedy přesněji řečeno s kamerou zacouval a objevila se dívka před zrcadlem koupelny, nahá až na džínsové tričíčko, stejné, jako měla onehdy při příjezdu. Prsa skoro neměla, tedy dalo se rozeznat určité pučení, příslib. Řekl pár slov, jimž jsem nerozuměl, načež si svršek svlékla, sedla si na stoličku v koupelně a ukazovákem si začala přejíždět po štěrbince, měla pěknou malou, byť zcela holou kundičku, a tady předpokládám, že se pedofil musel vážně vzrušit, a skutečně jsem ho slyšel dýchat stále silněji, kamera se trochu třásla.

Došlo k prudké změně záběru a dívka se objevila v obýváku. Na sobě už měla skotskou mikrosukni a natahovala si síťované punčochy, které si připojila k podvazkům – vše jí bylo trochu moc velké, zřejmě šlo o dospělé oblečení, XS, respektive šlo to, ale těsně. Pak si uvázala malý topík, rovněž skotského vzoru, kolem hrudi a tam mi přišlo, že má pravdu, i když neměla prsa, myšlenku to mělo.

Následovala trochu zmatená pasáž, během níž hledal audiokazetu, kterou vložil do kazeťáku, netušil jsem, že tyhle věci ještě existují, zkrátka bylo to jako Defender, vintage. Dívka klidně vyčkávala s rukama plandajícíma u těla. Když pustil hudbu, nedařilo se mi rozeznat písničku, podobalo se to disku z konce sedmdesátých let nebo začátku osmdesátých, možná to byla Corona, dívka však reagovala dobře, začala se hned točit kokem své osy a tančit a tady už mě vážně začalo bolet u srdce, ne kvůli obsahu, ale kvůli záběru, musel si kleknout, aby ji zabral zdvihem kamery, a tedy kolem ní poskakovat jako ropucha. Dívka tančila se skutečným nadšením, unesena rytmem, čas od času kolem sebe otočila sukničkou, což ornitologovi umožnilo krásné detailní záběry na její zadeček, jindy se zastavila naproti kameře, rozevřela stehna, strčila si tam prst dva a pak si je strčila do pusy, aby je dlouze olízala, v každém případě byl stále vzrušenější, kamera se začala pohybovat vážně chaoticky a začalo mě to trochu srát, ale nakonec se zřejmě uklidnil, vrátil kameru na trojnožku a šel si sednout zpátky na kanape. Dívka se ještě chvíli točila do rytmu a on ji zbožně sledoval, už se udělal, myslím intelektuálně, zbývala fyzická dimenze, předpokládám, že si ho už začal honit.

Kazeta náhle přestala hrát s jasným cvaknutím. Dívka udělala drobné pukrle a jakoby ironicky se zašklebila, načež přistoupila k Němci a klekla si mu mezi stehna – stáhl si kalhoty, ale nesvlékl je. Nepřemístil kameru z podstavce, takže nebylo vidět zhruba nic – což odporovalo všem zásadám pornovideí včetně amatérských. Zdálo se, že dívka se i přes nízký věk zhostila svého úkolu kompetentně, ornitolog čas od času spokojeně zamručel, prokládaje to něžnými slůvky typu „Mein Liebchen“, prostě vypadalo to, že na té holce velmi lpí, nikdy bych tomu nevěřil, u tak zjevně chladného člověka.

Video se chýlilo ke konci a ejakulace už podle mě musela přijít každou chvíli, když jsem uslyšel skřípání kroků na štěrku. Vyskočil jsem a okamžitě si uvědomil, že není cesty ven, žádný způsob, jak se vyhnout střetu, a že ten střet může být smrtelný, že mě může bez váhání zabít a doufat, že unikne, neměl by moc šancí, ale mohl doufat. Při vstupu dovnitř jako by katalepticky nadskočil, roztřásl se po celém těle, chvilku jsem doufal, že omdlí, ale ne, zůstal stát a ve tváři neuvěřitelně zrudnul. „Neudám vás!“ zařval jsem, cítil jsem, že je třeba řvát, že jedině řev mě může zachránit, ale hned nato mi došlo, že slovo „udat“ nejspíš nezná, a začal jsem řvát ještě víc: „Nic neřeknu! Nikomu nic neřeknu!“ a ještě několikrát jsem zařval:

„Nic neřeknu! Nikomu nic neřeknu!“, přičemž jsem nastínil pomalý přibližovací pohyb ke dveřím. Stále v řevu jsem vztyčil ruce a rozpřáhl je před sebe na znamení nevinnosti; mojí nadějí, jedinou šancí bylo, že je mu fyzické násilí cizí.

Pokračoval jsem v pomalém postupu a nižším hlasem opakoval v rytmu, jímž jsem se ho snažil zaklít: „Nic neřeknu. Nikomu nic neřeknu.“ A náhle, jakmile jsem se k němu dostal na méně než metr, zřejmě jsem vstoupil do nějakého osobního prostoru či co, uskočil dozadu, čímž mi otevřel přístup ke dveřím – toho jsem okamžitě využil, vystřelil a běžel, dokud jsem se za méně než minutu nezavřel ve svém bungalovu.

Nalil jsem si velkou sklenici hruškovice Williams a rychle začal normálně uvažovat: to on je v nebezpečí, ne já; to jemu hrozí třicet let natvrdo, ne mně; nebude dělat potíže. A skutečně, o pět minut později jsem ho sledoval – ten dalekohled byl prostě skvělý –, jak nakládá bagáž do kufru svého Defenderu, sedá za volant a mizí vstříc neznámému osudu.

Ráno jednatřicátého prosince jsem vstal skoro uvolněně a pokojně se rozhlédl po zóně bungalovů, jichž jsem byl teď jediným obyvatelem; pokud to ornitologovi jelo, musel teď být někde u Mohuče nebo u Koblenze a musel být šťastný, tím krátkým štěstím, jež zakoušíme, když unikneme vážnému neštěstí a jsme konfrontováni s neštěstím běžným. Přestože jsem se soustředil hlavně na Němce, nezapomněl jsem ani na milovníky rybaření v chůzi, kteří se po celý týden střídali na pláži v sevřených šicích; je fakt, že bylo období prázdnin. Malý, vynikající průvodce nakladatelství Ouest-France, jehož jsem zakoupil v supermarketu Super U v Saint-Nicolas-le-Bréhalu, mi vyjevil rozsah fenoménu rybaření v chůzi, jakož i existenci některých zvířecích druhů, jako byli polokrabi galathea, mušle mactridaes, anomia a scrobicularia, nezapomínaje na violetku páskovanou, jež se smaží na pánvi s petrželovou omáčkou. Nebylo pochyb, že tu fungoval společenský prostor, viděl jsem tenhle životní styl oslavovat na TF1, vzácněji na France 2, lidi se scházeli v rodinách či někdy v párech mezi přáteli, dali smažit břitky a zaděnky na řeřavém uhlí a upíjeli k tomu muškátové víno, ovšem s mírou, divoké pudy si nasytili na lovu a nyní dbali na vyšší civilizační stupeň. Jak průvodce bez okolků varoval, konfrontace s živočichy nebyla bez rizik: malý ostnatec mohl způsobit nesnesitelné bolesti, byl nejnebezpečnější z ryb; anomia byla snadná na lov, ale scrobicularia vyžadovala trpělivost a hbitost; ušeň mořský se nedal chytat bez háčku na dlouhé tyčce; a žádná známka, jak bylo třeba vědět, neumožňovala odhalit škeble. K tomuto pokročilému civilizačnímu stupni jsem se nedopracoval, a ještě méně německý pedofil, který touhle dobou musel být u Drážďan, možná že přejel do Polska, kde bylo vydávání podezřelých složitější. Kolem sedmnácté hodiny jako každý den dívka zastavila své kolo u jeho bungalovu. Dlouze zaklepala na dveře, přistoupila, aby se podívala skrze závěsy; pak se ještě vrátila ke dveřím a dlouze zaklepala, než to vzdala. Její výraz byl těžko čitelný, nepůsobila doopravdy smutně (ještě ne?), spíš překvapeně a rozmrzele. V tu chvíli jsem zauvažoval, zda jí platil, to nebylo evidentní, ale odpověď podle mě zněla pravděpodobně ano.

Kolem devatenácté jsem zamířil k zámku, byl čas s tímhle rokem skončit. Aymeric tam nebyl, ale začal s určitými přípravami, na stole jídelny bylo rozložené vepřové, vireská jitrnice a domácí jelito, k tomu další, spíš italské uzeniny a také sýry, přičemž s tím, že by chybělo pití, jsem si starosti nedělal.

V noci byla stáj uklidňujícím místem, třísethlavé stádo krav vydávalo lehký šum vzdychů, mírného bučení a pohybů na slámě – neboť měly slámu, snadnou cestu roštové podlážky zavrhl, chtěl produkovat hnůj, aby jím pokryl pole, jeho cílem vskutku bylo pracovat po staru. Zmocnila se mě přechodná skleslost, když jsem si připomněl, že účetně je v háji, načež se dostavilo něco jiného, mírné bučení krav a vůbec ne nepříjemná vůně hnoje, to vše ve mně vzbudilo nakrátko pocit ne snad, že mám své místo na světě, zase nepřehánějme, ale řekněme, že náležím k určitému organickému kontinuu, živočišnému uskupení.

V kumbále, který mu sloužil za kancelář, se svítilo a Aymeric seděl za počítačem, na hlavě headset, zcela zaujat obsahem obrazovky, takže si mě všiml na poslední chvíli. Prudce vstal a udělal absurdní ochranné gesto, jako by mi chtěl zakrýt obrazovku, kterou jsem v žádném případě neměl vidět. „V pohodě, nic se neděje, nenech se rušit, vracím se na zámek…“ řekl jsem mu s nejasným pohybem ruky (přičemž jsem se možná podvědomě snažil imitovat inspektora Colomba, inspektor Colombo měl na mladé mé generace překvapivý vliv) a dal se na ústup. Zvedl jsem ruce trochu jako včera před německým pedofilem, ale bohužel nešlo o pedofilní video, ba naopak mnohem hůř, byl jsem si jistý, že toho poslední dne v roce trval na tom, spojit se přes skype s Londýnem, jistě ne se Cécile, ale rozhodně s dcerkami, předpokládám, že s nimi mluvil přes skype aspoň jednou týdně. „A jak se máš, tatínku?“ viděl jsem to, jako bych tam byl, a dobře jsem chápal, v jaké jsou dcery situaci, mohl jim snad pianista klasických koncertů nabídnout mužný otcovský vzor, samozřejmě nikoli (Rachmaninova?), jenom další londýnské buzny, zatímco jejich otec měl co dělat s dospělými kravami, přece jen velkými savci o váze nejméně půl tuny. A on, co mohl asi vyprávět svým holčičkám, samozřejmě blbosti, vykládal jim, že se má dobře, blbec, zatímco se měl všelijak, jen ne dobře, zrovna chcípal z jejich nepřítomnosti a obecněji z absence lásky. Takže s největší pravděpodobností ano, byl v prdeli, říkal jsem si, vraceje se před dvůr, nikdy se z téhle historie nevyhrabe, bude trpět až do posledních dní, a všechny mé moldavské kecy byly k ničemu. Nálada se mi propadla na bod mrazu, a aniž bych vyčkal, nalil jsem si stakana vodky a jal se cpát plátky domácího jelita, nic naplat, život druhých nezměníme, ani přátelství, ani soucit, situační psychologie nebo inteligence nejsou vůbec k ničemu, lidé si sami vyrábí mechanismus svého neštěstí, natočí ho klíčem na doraz a mechanismus pak běží, nevyhnutelně, s několika výpadky, s několika slabostmi, když se přidá nemoc, ale dál běží až do konce, do poslední vteřiny.

Aymeric dorazil o čtvrthodinu později, snažil se dávat najevo určitou lehkost, jako by chtěl dát zapomenout na incident, čímž jen potvrdil mou jistotu, a hlavně jistotu mé neschopnosti. Nicméně jsem to ještě úplně neodpískal, úplně jsem nerezignoval a konverzaci jsem rozjel rovnou na téma, jež bolí.

„Rozvedeš se?“ zeptal jsem se velmi klidně, skoro lhostejně. Doslova se sesul na kanape, nalil jsem i jemu velkou sklenici vodky. Potřeboval asi tři minuty, než ji zvedl ke rtům, v jednu chvíli jsem měl dokonce pocit, že se rozbrečí, což by nás dostalo do rozpaků. Na tom, co se mi snažil říct, nebylo nic originálního: nejenže se lidé mučí navzájem, ale mučí se s naprostou absencí vynalézavosti. Je samozřejmě nepříjemné sledovat někoho, koho jsme milovali, s kým jsme sdíleli noci, probouzeli se, možná i marodili, sdíleli starosti o děti, jak se v několika dnech mění v jakéhosi upíra, harpyji, poháněnou neomezenou finanční lačností; je to nepříjemná zkušenost, z níž se nikdy tak úplně nevzpamatujeme, ale možná v jistém smyslu jde o zkušenost blahodárnou, neboť projít si rozvodem je možná jediným způsobem, jak skončit s láskou (samozřejmě pokud se domníváme, že skončit s láskou je něco blahodárného). Kdybych se já sám oženil s Camille a pak se s ní rozvedl, možná bych ji dokázal přestat milovat – a přesně tehdy, zatímco jsem poslouchal Aymerika, jsem poprvé nechal své vědomí, aby se bez obranné opatrnosti, oblbování sama sebe a jakéhokoli omezení otevřelo trapné, děsivé a smrtelné zřejmosti, že Camille stále miluji; no, ten silvestr nezačínal dobře.

V Aymerikově případě to bylo ještě horší a nepomohlo by mu, ani kdyby přestal Cécile milovat, neboť tu byly dcerky, past byla dokonalá. A z finančního hlediska, přestože zcela v souladu s tím, co je u rozvodů běžné pozorovat, jeho případ vykazoval některé obzvlášť znepokojivé aspekty. Společné jmění manželů je fajn a je to obvyklý režim, jenomže v jeho případě toto jmění zdaleka nebylo zanedbatelné. Zaprvé měl statek, novou stáj, zemědělské stroje (zemědělství je těžký průmysl, který váže velký výrobní kapitál, generující slabý nebo nulový zisk, a v Aymerikově případě ztrátu): patřila polovina tohoto kapitálu Cécile? Jeho otec překonal odpor k právnickým kličkám, advokacii a nejspíš obecněji k zákonu a najal advokáta, jehož mu doporučil známý z Jockey-Clubu. První závěry konzultanta byly mimochodem relativně uspokojivé: půda patřila stále Aymerikově otci a dalo se vycházet z toho, že všechna vylepšení, která zařídil, nová stáj a stroje taky; legálně se dala obhájit teze, že Aymeric je jen jakýmsi správcem. U bungalovů byla situace jiná: hoteliérský podnik, všechny budovy byly na jeho jméno, pouze půda zůstala majetkem otce. Pokud by si Cécile chtěla nárokovat polovinu hodnoty bungalovů, neměli by jinou možnost, než uvést podnik do soudní likvidace a počkat, než se objeví nový majitel, což by mohlo trvat zřejmě roky. Suma sumárum, uzavřel Aymeric se směsí zoufalství a znechucení, směsí, jež se stane vaším trvalým stavem mysli postupně s tím, jak se rozjíždí rozvodové řízení, pokračuje vyjednávání, handrkování, návrhy a protinávrhy právních zástupců a notářů, suma sumárum tenhle rozvod zdaleka neskončil.

„Navíc nepřichází v úvahu, aby otec prodal pozemky vedoucí k moři, ty, na nichž stojí bungalovy, k tomu se nikdy nedonutí…,“ dodal. „Už roky se musí ovládat, vždycky když prodám parcelu, abych vyrovnal účty, vím, že ho to trápí, skoro fyzicky tím trpí, uvědom si, že pro tradičního šlechtice – čímž přesně je – je zásadní předat rodinné panství dalším generacím, a pokud možno ho trochu zvětšit, ale aspoň z něj neztratit, a to od začátku dělám, zmenšuju rodinné panství, prostě nedokážu řešit situaci jinak, takže toho samozřejmě začíná mít plné zuby, chtěl by, abych to zabalil, naposledy mi to řekl otevřeně, ‚posláním Harcourtů nikdy nebylo farmařit…‘, prohodil to jen tak a je to možná pravda, ale jejich posláním není ani hoteliérství, a kupodivu Cécilin projekt boutique hotelu se mu líbil, ale možná jenom proto, že by to umožnilo rekonstrukci zámku, zato bungalovy jsou mu úplně ukradené, zítra by je mohli rozstřílet bazukou a bylo by mu to šumák. Nejhorší je, že sám v životě neudělal skoro nic užitečného – spokojil se s chozením na svatby, na pohřby, několikrát byl lovit, občas si dal skleničku v Jockey-Clubu, měl pár milenek, myslím nic extra – a zanechal dědictví Harcourtů celé. Já se snažím něco vybudovat, dřu od pěti od rána, večery trávím s účetnictvím a výsledkem je sečteno podtrženo, že ochuzuju rodinu…“

Mluvil dlouho, tentokrát opravdu vyčerpávajícím způsobem, a muselo být krátce před půlnocí, když jsem mu navrhl, že pustíme hudbu, což bylo už dlouho jediná věc, kterou šlo dělat, jediná možná věc v naší situaci, vděčně souhlasil, ale co pustil, si moc nevybavuji, protože jsem byl naprosto opilý, namol a zoufalý, to, že jsem opět pomyslel na Camille, mě dodělalo v několika vteřinách, bezprostředně předtím jsem si přitom připadal jako silný a moudrý chlap utěšitel, a najednou jsem nebyl víc než sračkou na scestí, zkrátka předpokládám, že nám pustil, co měl nejlepšího, to, na čem mu nejvíc záleželo. Jediná jasná vzpomínka, již z toho mám, je na záznam Child in time, pirátskou nahrávku z Duisburgu z roku 1970, zvuk jeho klipschhornů byl vážně výjimečný, esteticky to byla možná nejkrásnější chvíle mého života, chci to vyzdvihnout, jelikož krása může něčemu pomoct, prostě jsme si ji pustili třicetkrát nebo čtyřicetkrát, pokaždé uneseni klidným mistrovstvím Jona Lorda na pozadí, dokonalými přechody Iana Gillana od slova ke zpěvu a pak od zpěvu ke křiku, ihned následovanými majestátní pauzou Iana Paice, je fakt, že Jon Lord ho podporoval svou obvyklou kombinací účinnosti a velikosti, ale i tak byl break Iana Paice úchvatný, asi nejkrásnější break v dějinách rocku, načež se Gillan vrátil a druhá část oběti byla odevzdána, znovu vzlétl od slova ke zpěvu a pak od zpěvu ke křiku, bohužel krátce nato skladba končila a nezbývalo než položit jehlu na začátek a tak bychom mohli žít věčně, věčně nevím, to byla zřejmě iluze, ale iluze krásná, byl jsem s Aymerikem, jak si vzpomínám, na koncertě Purpleů v Paláci sportů a byl to dobrý koncert, ale přece jenom ne tak dobrý jako ten v Duisburgu, byli jsme staří, prožitky současnosti teď budou stále vzácnější, ale vrátí se s agonií, jak s jeho, tak s mojí, v mém případě se nejspíš přidá Camille a pravděpodobně Kate, nevím, jak se mi podařilo dostat do postele, vzpomínám si, že jsem na odchodu popadl plátek domácího jelita a dlouze jej za volantem svého 4x4 žvýkal, aniž bych opravdu cítil nějakou chuť.

Přišlo ráno prvního ledna, tak jak už rána přicházejí nad našimi problematickými existencemi. Osobně jsem mu věnoval omezenou pozornost – bylo mlžné, ale ne příliš, běžné mlžné ráno – a vstal jsem; na hlavních zábavních kanálech se střídaly novoroční taškařice a hudební estrády, neznal jsem žádnou ze zpěvaček, zato mi připadalo, že latino kočky ustupovaly před znepokojenými Keltkami, měl jsem však o tomto aspektu života jen neúplné a přibližné, globálně optimistické povědomí: pokud o tom sledovanost rozhodla takto, je to v jistém smyslu dobře. Kolem čtvrté odpoledne jsem zamířil k zámku. Aymeric se vrátil do obvyklého stavu, tedy rozmrzelý, zatvrzelý a zoufalý; trochu mechanicky rozkládal a skládal svou bojovou pušku Schmeisser. Tehdy jsem mu řekl, že bych se chtěl naučit střílet.

„Střílet jak? Obranně, sportovně?“ zeptal se potěšeně, že začínám konverzaci na konkrétní, technické téma, a hlavně s úlevou, že nepokračuji v silvestrovském hovoru.

„Asi trochu obojí, myslím…“ Při konfrontaci s ornitologem bych se popravdě cítil líp s revolverem, jak mi došlo; ale hlavně ve střelbě na cíl bylo něco, co mě už dlouho přitahovalo.

„Jako obrannou zbraň ti můžu půjčit Smith & Wesson s krátkou hlavní. Je trochu méně přesný než ten s dlouhou, ale je mnohem přenosnější. Je to 357 Magnum, bez problémů smrtelný na deset metrů a naprosto jednoduchý na použití, naučím tě to za pět minut. No a sportovní střelbu…,“ jeho hlas se stal zvučnějším, cítil jsem, že se v něm chvěje nadšení, které jsem u něj nezaznamenal roky, vlastně od doby, kdy nám bylo dvacet, „sportovní střelbu jsem vyloženě miloval, dělal jsem ji roky, víš. Chvíle, kdy máš cíl na mušce, je vážně výjimečná, nemyslíš na nic dalšího, zapomeneš na všechny starosti. První roky od našeho nastěhování byly tak těžké, o tolik těžší, než jsem si uměl představit, že bych to bez střelby asi nezvládl. Teď je to samozřejmě jiná…,“ natáhl vodorovně pravou dlaň, která se po několika vteřinách začala třást, slabě, ale nesporně.

„S vodkou je naprosto nekompatibilní, je nutné si vybrat.“ Měl ale na vybranou? Má někdo na vybranou? Pochyboval jsem o tom.

„Na sportovní střelbu mám zbraň, kterou jsem vážně miloval, Steyr Mannlicher, HS50, můžu ti ji půjčit, jestli chceš, ale musím ji zkontrolovat a od základu vyčistit, nepoužívala se tři roky, kouknu na to večer.“

Lehce zavrávoral směrem ke zbrojnici; vstup chránily troje posuvné dveře, za nimiž se skrývala dvacítka zbraní – pušky, karabiny a několik pistolí – a desítky naskládaných krabic nábojů. Steyr Mannlicher mě překvapila, nikterak nepřipomínala karabinu, ale tmavě šedý, zcela abstraktní ocelový válec.

„To není všechno, samozřejmě, musím ji složit… Ale hlavní je tovární přesnost, o tom žádná…“ Na chvíli podržel hlaveň ve světle, abych ji obdivoval; ano, válec, zřejmě dokonalý válec, musel jsem souhlasit. „Dobře, postarám se o to…,“ netlačil na pilu. „Zítra ji tu máš.“

A skutečně, už v osm ráno druhého dne zaparkoval pick-upem před bungalovem ve stavu vážně výjimečného vzrušení.

Smith & Wesson jsme projeli rychle, jednoduchost použití těchto přístrojů je až zarážející. Steyr Mannlicher byla jiná liga: z kufru auta vytáhl ochranné pouzdro z tuhého polykarbonátu, jež opatrně položil na stůl. Uvnitř, přesně zasazené do pěnových loží, ležely čtyři součásti z tmavě šedé oceli, z nichž ani jedna nepřipomínala zbraň a které mě nechal několikrát za sebou složit dohromady a rozložit: kromě hlavně šlo o podstavec, zásobník a opěrnou trojnožku; složený celek se stále nepodobal karabině v pravém slova smyslu, ale spíš kovovému pavouku, pavouku zabijáku, nepřipouštějícímu estetické kudrlinky, zbytečně nevážícímu ani o gram víc, a začínal jsem chápat jeho nadšení, asi jsem nikdy neviděl technologický předmět, z něhož by vycházel takový pocit dokonalosti. Nakonec na vrchol kovové sestavy nasadil puškohled. „Swarovski DS5,“ upřesnil.

„Sportovní střelci na to koukaj hodně skrz prsty a při soutěžích je to jednoduše zakázáno. Jde o to, že trajektorie kulky není přímá, ale nutně parabolická, což je podle střelecké federace součástí sportu, a je tedy podle nich normální, když soupeři míří trochu nad střed, aby zohlednili parabolickou odchylku. Puška Swarovski má integrovaný laserový dálkoměr, díky němuž sama odhadne a opraví vzdálenost od cíle, takže na to už nemusíš myslet a míříš na střed, přesně na střed. Sportovní střelci jsou spíš tradicionalisti a rádi si lehce komplikují život zbytečnostmi, proto jsem se tomu přestal věnovat závodně. Zkrátka nechal jsem si udělat na míru přepravní box, kde má svoje místo. Hlavní ale zůstává zbraň. Pojď, vyzkoušíme ji…“

V jedné ze skříní popadl deku. „Začneme rovnou polohou ležícího střelce, ta je královská, umožňuje nejpřesnější střely. Ale musíš se pohodlně natáhnout na zem a chránit se přitom před zimou a vlhkostí, ty můžou vyvolávat třes.“

Zastavili jsme na vrcholu svahu klesajícího k moři. Rozprostřel deku na trávě a ukázal na bárku zasypanou pískem asi sto metrů daleko. „Vidíš tu registrační značku BOZ-43, namalovanou na boku? Zkusíš se trefit doprostřed O. Má průměr asi dvacet centimetrů. Se Steyr Mannlicher by to dobrý střelec zvládl na patnáct set metrů; my začneme takhle.“

Natáhl jsem se na pokrývku. „Vyber si polohu, nespěchej… Je třeba, abys neměl žádný důvod k pohybu; žádný jiný než vlastní dech.“

To jsem dokázal bez problémů; plocha pažby byla zakřivená, hladká, snadno složitelná do ramenní jamky.

„Jsou zenoví týpci, co ti řeknou, že hlavní je splynout s cílem; to jsou kecy. Taky jsou Japonci ve sportovní střelbě marní, nevyhráli jedinou mezinárodní soutěž. Na druhou stranu je pravda, že se střelba na cíl hodně podobá józe: snažíš se splynout s vlastním dechem. Takže dýchej pomalu, pořád pomaleji, tak pomalu a zhluboka, jak dokážeš. A až budeš ready, namíříš mušku doprostřed cíle.“

Poslechl jsem ho. „Dobrý, máš to?“ Přikývl jsem. „Teď bys měl vědět, že nesmíš hledat úplnou dokonalost, ono to ani nejde. Nutně se pohneš, když dýcháš. Ale je potřeba dosáhnout velmi pomalého pohybu, pravidelného posunu ovládaného dechem z jedné strany cíle na druhou. Jakmile to zvládneš a dospěješ k tomuhle pohybu, ve chvíli, kdy seš na středu, zmáčkneš spoušť. Fakt stačí malý pohyb, ne víc, je nastavená hypercitlivě. HS50 je jednorázový model, když chceš střílet znovu, musíš znovu nabít; proto ji snipeři tolik nepoužívají ve skutečných válkách, jde jim především o účinnost, mají úkol zabíjet; osobně si myslím, že je správné mít jedinou šanci.“

Krátce jsem zavřel oči, abych nemusel myslet na osobní implikace takové volby, a pak je otevřel; šlo to dobře, jak řekl, písmena BOZ se mi střídavě pomalu objevovala na mušce a mizela z ní, stiskl jsem spoušť ve chvíli, již jsem považoval za vhodnou, ozval se velmi slabý zvuk, lehké plop. Byla to vskutku mimořádná zkušenost, strávil jsem několik minut mimo čas, v čistě balistickém prostoru. Když jsem se nadzvedl, uviděl jsem, že Aymeric namířil na bárku dalekohled.

„Dobrý, kamaráde, hodně dobrý…,“ řekl a otočil se ke mně.

„Netrefils střed, ale kulka šla do barvy O, byls deset centimetrů od cíle. Na první střelu na sto metrů je to vážně hodně dobrý.“ Než odešel, doporučil mi, abych dlouze trénoval na pevných cílech, a mohl tak přejít k pohyblivým. Znaky registrace byly skvělé, umožňovaly se přesně zorientovat. Bárku jsem mohl klidně poničit, znal majitele (mimochodem pěkného blbce), nejspíš se už nikdy nevydá na moře. Nechal mi deset krabic po padesáti nábojích.

Během několika následujících týdnů jsem trénoval každé ráno aspoň dvě hodiny. Nemůžu říct, že bych „zapomněl na všechny starosti“, to by bylo přehnané, ale je fakt, že jsem každé ráno procházel fází klidu a relativního míru. Navíc nebylo pochyb, že mi pomáhal captorix, moje denní dávky alkoholu zůstávaly přiměřené; kromě toho bylo uklidňující, že jsem bral léku patnáct miligramů, trochu míň než maximální dávkování. Zbaven tužeb jakož i důvodů, proč žít (nerovnaly se mimochodem oba ty pojmy? to byla těžká otázka, na niž jsem neměl jasně utvořený názor), udržoval jsem své zoufalství na přijatelné úrovni – lze žít zoufalý, a je to dokonce případ většiny lidí, čas od času si nicméně položí otázku, zda si mohou dovolit závan naděje, prostě tak čas od času zauvažují, než si odpoví negativně. Přesto vytrvávají a jde o dojemnou podívanou.

Na poli střelby jsem dělal rychlé pokroky, dokonce tempem, které mě zaráželo; za méně než dva týdny jsem dokázal střely umístit nejen doprostřed O, ale i do obou uzavřených kliček B a do trojúhelníku čtyřky; pomyslel jsem tedy na „pohyblivé cíle“. Na pláži nechyběly a nejzjevnějšími byli mořští ptáci.

V dosavadním životě jsem nikdy nezabil zvíře, k takové situaci u mě nedošlo, v zásadě se mi to ale nepříčilo. Zatímco se mi hnusily průmyslové chovy, proti lovu jsem nikdy nic neměl, pakliže nechával zvěř v jejím přirozeném prostředí, kde mohla svobodně běžet a letět, dokud ji nezabil predátor výše postavený v potravinovém řetězci. Steyr Mannlicher HS50 ze mě nepochybně činil predátora postaveného v potravinovém řetězci velmi vysoko; akorát jsem nikdy neměl žádné zvíře na mušce pušky.

Rozhoupal jsem se jednoho dopoledne, něco po desáté. Ležel jsem na své dece na vrcholu svahu, bylo chladno a příjemně a cíle nechyběly.

Dlouze jsem držel na mušce jednoho ptáka, ani racka mořského, ani chechtavého, nic tak známého, jenom tuctového malého ptáka s dlouhýma nohama, kterého jsem již mnohokrát na plážích viděl, plážového proletáře, dalo by se říct, popravdě pitomého ptáka, s upřeným a zlým pohledem, malý strojek na zabíjení, přemisťující se na dlouhých nohou, jehož mechanická a předvídatelná chůze ustávala, jen když zaměřil kořist. Kdybych mu prostřelil hlavu, mohl jsem zachránit život spoustě břichonožcům a hlavonožcům, tedy asi jsem si do potravinového řetězce dosadil nějaký mezičlánek, ale zájem jsem na tom neměl, ten ponurý vrabčák byl vážně nestravitelný. Jenom jsem si musel připomenout, že jsem člověk, pán a vládce, k jehož obrazu spravedlivý Pán stvořil vesmír.

Konfrontace trvala několik minut, nejmíň tři, ale spíš pět nebo deset, pak se mi začaly třást ruce a pochopil jsem, že nejsem schopen stisknout spoušť, že jsem prostě jenom posera, smutný a bezvýznamný, a ještě k tomu navíc stárnoucí posera. „Kdo nemá odvahu zabít, nemá odvahu žít,“ točilo se mi hlavou, aniž by to tvořilo něco jiného než bolestný vír. Vrátil jsem se k bungalovu a odnesl si tucet prázdných lahví, jež jsem náhodně rozestavil na okraj svahu, abych je v následujících dvou minutách rozstřílel na padrť.

Když jsem zdolal lahve, všiml jsem si, že jsem spotřeboval celou zásobu nábojů. Už čtrnáct dní jsem neviděl Aymerika, ale zaznamenal jsem, že od začátku roku přijímal různé návštěvy – často na dvoře zámku parkovaly teréňáky nebo pick-upy a zahlédl jsem ho, jak doprovází k autům muže svého věku, rovněž v pracovním, pravděpodobně jiné zemědělce ze sousedství. Když jsem přicházel k zámku, vyšel ve společnosti asi padesátiletého muže, jehož jsem už viděl před dvěma dny – chlapa s bledou, inteligentní a smutnou tváří; oba měli tmavý oblek s dost kontrastními námořnicky modrými kravatami; náhle mi s jistotou došlo, že tomu člověku Aymeric půjčil kravatu. Představil mě jako „kamaráda, co si pronajal bungalov“, aniž zmínil, což jsem ocenil, mou bývalou příslušnost k Ministerstvu zemědělství. Frank byl „zástupce odborů pro departement Manche“, dodal. Po chvíli ticha sám upřesnil: „Rolnická konfederace.“ Pokývl zamyšleně hlavou, než dodal: „Někdy si říkám, jestli bychom se neměli spojit s koordinací venkova. Nevím, nejsem si jistý, teď si nejsem jistý ničím…“

„Jdeme teď na pohřeb…,“ doplnil Aymeric. „Kolega v Carteretu se před dvěma dny zastřelil.“

„Od začátku roku třetí…“ dodal Frank. Na pozítří plánoval v Carteretu odborářskou schůzi; můžu přijít, kdybych chtěl.

„Musíme něco udělat, v žádném případě nemůžeme přijmout nový pokles cen mléka, jestli tohle projedem, jsme v háji všichni, to už je lepší rovnou to zabalit.“ Než nastoupil do Frankova pick-upu, Aymeric se na mě omluvně podíval; vtom jsem si uvědomil, že jsem mu neřekl ani slovo o Camille, obecně ale není třeba nic moc říkat, věci se rozumí samo sebou a musel se dovtípit, že ani já neprocházím skvělým obdobím a budu mít problém aktivně soucítit s osudem výrobců mléka.

Vrátil jsem se v sedm večer, Aymeric už měl za sebou půl lahve vodky. Pohřeb byl v souladu s tím, co se dalo předpokládat: sebevrah po sobě nenechal žádnou rodinu, jeho otec zemřel a matku měl v podstatě senilní, celou dobu jen vzlykala, že doba se změnila. „Frankovi jsem to musel trochu vysvětlit…,“ omluvil se. „Musel jsem přiznat, že se v zemědělství trochu vyznáš; ale nic ti nevyčítá, aby sis nemyslel, dobře ví, že manévrovací prostor úředníků není velký…“

Nebyl jsem úředník, což ostatně nezvětšovalo můj manévrovací prostor, a měl jsem chuť taky přejít na vodku, vždyť k čemu se dál trápit? Něco mě nicméně zastavilo a požádal jsem Aymerika, aby otevřel lahev bílého. Přikývl, překvapeně přivoněl k nápoji a pak mi nalil, jakoby v upomínku šťastnějších časů. „Přijdeš v neděli?“ zeptal se mě skoro rozverně, jako by mluvil o příjemném, přátelském setkání. Nevěděl jsem, odpověděl jsem ano, nejspíš, ale vzejde z té schůze něco? Rozhodne se nějaká akce? Podle jeho názoru ano, pravděpodobně ano, výrobci teď byli vážně naštvaní, minimálně přestanou dodávat mléko družstvům a průmyslníkům. Jenže až cisterny s mlékem přijedou o dva nebo tři dny později z Polska nebo Irska, co pak? Zablokují silnice s puškami? A i kdyby zašli tak daleko, co udělají, až se cisterny vrátí pod ochranou četnictva? Zahájí palbu? Myšlenka „symbolických akcí“ mi proběhla hlavou, ale hanba mě ochromila, ještě než jsem dokončil větu. „Vylít hektolitry mléka na nádvoří prefektury v Caen bychom eventuálně mohli,“ navázal Aymeric, „ale získáme den mediálního pokrytí, nic víc, a musím říct, že to vlastně nechci. Byl jsem mezi těmi, co vylívali cisterny mléka v zálivu Mont-Saint-Michel v roce 2009; nerad na to vzpomínám. Každé ráno dojit, naplnit cisterny, a pak všechno vyhodit jako bezcennou věc… Myslím, že to už preferuju ty pušky.“

Než odešel, vzal jsem si od něj ještě pár krabic nábojů; nepředstavoval jsem si, že situace dospěje k ozbrojenému střetu, tedy nepředstavoval jsem si vůbec nic, ale v jejich rozpoložení bylo něco znepokojivého, obvykle se nic nestane, ale někdy se něco stane a pak na to nejsme úplně připraveni. Trocha střeleckého tréninku mi každopádně nemohla uškodit.

Odborářská schůze se konala v Carteretu, obrovské pivnici na náměstí du Terminus, což myslím odkazovalo k bývalému, opuštěnému nádraží hned naproti, jež už částečně zamořil plevel. V nabídce měl Carteret hlavně pizzu. Přišel jsem s velkým zpožděním, proslovy už odezněly, ale za stoly ještě zbývala třicítka zemědělců, z nichž většina pila pivo nebo bílé. Mluvili málo – a podezřívavě po mně koukali, když jsem zamířil ke stolu, kde seděl Aymeric s Frankem a dalšími třemi muži, kteří stejně jako on vypadali rozumně a smutně, vzdělaně, respektive museli mít aspoň zemědělku, prostě šlo zřejmě o další odboráře, ani oni moc nemluvili, je třeba říct, že cena mléka (jak jsem mezitím vyčetl z Manche libre) tentokrát klesla brutálně, byla to rána mezi oči, už mi ani nebylo jasné, jak by mohli najít základ pro případná vyjednávání.

„Neruším vás?“ pokusil jsem se o lehký tón. Aymeric se na mě rozpačitě podíval.

„Ale ne, ne…“ odpověděl Frank, jenž mi připadal ještě unavenější, skleslejší než naposledy.

„Dohodli jste nějakou akci?“ Nevím, co mě přimělo se zeptat, ani jsem nechtěl znát odpověď.

„Děláme na tom…“ Frank na mě zezdola vrhl podivný pohled a v jeho očích jsem zahlédl trochu podrážděnost, ale hlavně neuvěřitelný smutek, ba zoufalství, mluvil ke mně jakoby z druhé strany propasti a vtom jsem se začal cítit vážně nepříjemně, neměl jsem mezi nimi co dělat, nebyl jsem s nimi solidární, nemohl jsem být, neměl jsem stejný život, ten můj nebyl o nic zářnější, ale prostě nebyl stejný, toť vše. Rychle jsem se rozloučil, celkem jsem tam strávil pět minut, víc ne, ale řekl bych, že už když jsem vycházel z budovy, pochopil jsem, že tentokrát by se všechno taky mohlo skutečně nepříjemně zvrtnout.

Následující dva dny jsem strávil zavřený v bungalovu, dojídal zásoby, váhal mezi různými kanály; dvakrát jsem se pokusil onanovat. Ve středu ráno se krajina topila v obrovském, do nedohledna se táhnoucím mlžném jezeře, deset metrů od bungalovu nebylo nic vidět; přesto jsem musel ven, abych si nakoupil, aspoň do Carrefour Marketu v Barneville-Carteret. Trvalo mi to asi půl hodiny velmi opatrné jízdy, kdy jsem nepřekročil 40 kilometrů za hodinu; občas mě nejasná žlutavá haló upozornila na přítomnost cizího vozidla. Carteret se obvykle prezentoval jako malé přímořské načančané letovisko s marinou, obchody s jachtařskými potřebami a gastronomickou restaurací nabízející humry z místního zálivu; dnes se jevil jako město duchů zapadlé mlhou, cestou k supermarketu jsem nepotkal jiné auto ani chodce. Carrefour Market s téměř liduprázdnými uličkami působil jako poslední výspa civilizace, lidského konání; nakoupil jsem sýr, uzeniny a červené víno s iracionálním, ale vytrvalým pocitem, že mě čeká obležení.

Zbytek dne jsem strávil chůzí po pobřežní cestičce v naprostém, tlumeném tichu od jednoho mlžného příkrovu ke druhému, aniž jsem vůbec viděl moře pod sebou; můj život mi připadal stejně neforemný a nejistý jako ta krajina.

Když jsem další den ráno procházel kolem brány zámku, uviděl jsem Aymerika, jak rozdává zbraně malé skupině lidí, bylo jich tak deset, na sobě měli zimní bundy a lovecké vesty. Pak nastoupili do svých aut a vyrazili směrem na Valognes.

V pět hodin odpoledne jsem se tam ochomýtal znovu, a když jsem uviděl Aymerikův pick-up zaparkovaný na dvoře, zamířil jsem přímo do jídelny: seděl tam s Frankem a dalším mužem, zrzavým obrem nevlídného vzezření, jehož mi představili jako Barnabáše. Zřejmě právě přijeli, zbraně si nechali po ruce a nalili si vodku, ale ještě si nesvlékli bundy – uvědomil jsem si náhle, že v místnosti je strašlivá zima. Aymeric se očividně vykašlal na topení, nebyl jsem si jistý, ani zda se svléká na noc, zjevně touhle dobou kašlal na hodně věcí.

„Dneska ráno jsme zastavili cisterny s mlékem přijíždějící z havreského přístavu… Irské a brazilské. Nikoho ozbrojeného nečekali, a tak bez potíží odjeli. Akorát je skoro jisté, že jeli rovnou na strážnici. Co uděláme zítra, až přijedou s kavalérií? Jsme pořád ve stejném bodě; jsme na hranici.“

„Musíme vydržet, nedovolí si na nás střílet, to nemůžou,“ domníval se zrzavý obr.

„Ne, první nevystřelí…,“ řekl Frank. „Ale oblehnou nás a pokusí se nás odzbrojit, střet je nevyhnutelný. Otázka je, jestli vystřelíme my. Když budeme klást odpor, každopádně skončíme na stanici v Saint-Lô. Ale v případě zraněných nebo mrtvých, to je jiná.“

Nevěřícně jsem koukl na Aymerika, který mlčel a otáčel v ruce sklenicí; vypadal zarputile, mrzutě, vyhýbal se mému pohledu a tady mi došlo, že už vážně musím zasáhnout nebo se o to aspoň pokusit, jestli to ještě šlo. „Poslouchej!“ řekl jsem nakonec silně, aniž bych měl tušení, co řeknu.

„Co?“ Tentokrát zvedl hlavu a podíval se mi zpříma do očí – stejně zpříma a čestně jako ve dvaceti, kdy si mě tím hned získal. „Řekni, Florente…,“ pokračoval velmi jemně, „řekni nám svůj názor, vyslechnu tě. Myslíš, že jsme vážně v hajzlu, máme se o něco pokusit? Mám se o něco pokusit? Nebo se mám zachovat jako můj otec, prodat statek, obnovit členství v Jockey-Clubu a v klidu dožít? Řekni, co si myslíš.“

Od začátku jsme k tomu směřovali a bylo to tu; tenhle rozhovor jsme odkládali od mé první návštěvy něco víc než před dvaceti lety, kdy se stal zemědělcem a já se banálněji pokoušel začít kariéru vedoucího úředníka, teď konečně přišla pravá chvíle a oba ostatní náhle zmlkli, protože to bylo mezi námi. Aymeric vyčkával s očima upřenýma do mých, rovně a bezelstně, a já začal mluvit, aniž jsem úplně věděl, co říkám, připadalo mi, že kloužu po šikmé ploše, bylo to závratné a trochu odporné jako vždy, když se jde rovnou k pravdě, což se na druhou stranu tak často v životě neděje. „Víš, čas od času se zavře továrna, převede se výroba do ciziny, řekněme, že propustí šedesát dělníků, máš z toho reportáž na BFM, vznikne stávková hlídka, zapalují se pneumatiky, přijde jeden nebo dva lokální politici, prostě trochu to zahýbe médii, která získaj zajímavou aktualitu se silným vizuálem, ocelářství nebo prádelnictví nejsou totéž, dá se z toho obrazově těžit. Tady, no, máš stovky zemědělců, kteří pověsí práci na hřebík.“

„Nebo si prostřelí hlavu…,“ poznamenal temně Frank, načež máchl rukou, jako by se omlouval, že promluvil, a jeho tvář znovu získala smutný, neproniknutelný výraz.

„Nebo si prostřelí hlavu,“ potvrdil jsem. „Počet zemědělců ve Francii v posledních padesáti letech obrovsky klesl, ale ještě neklesl dost. Je ještě nutné ho vydělit dvěma nebo třemi, aby se dosáhlo evropských standardů, jako jsou v Dánsku nebo v Holandsku – to říkám, protože se bavíme o mléčných výrobcích, u ovoce bych zmínil Maroko nebo Španělsko. Teď tu zbývá něco přes šedesát tisíc chovatelů na mléko; za patnáct let jich podle mě bude dvacet tisíc. Zkrátka to, co se teď děje se zemědělstvím ve Francii, je obrovský sociální plán, největší sociální plán, který v současnosti probíhá, ale je to sociální plán tajný, neviditelný, kdy lidi mizí jednotlivě, ve svém koutě, aniž by se o ně kdy BFM zajímalo.“

Aymeric potřásl hlavou s uspokojením, které mě bodlo u srdce, protože jsem v tu chvíli pochopil, že ode mě nic jiného nečekal, chtěl jenom objektivní potvrzení katastrofy a já neměl nic, absolutně nic, co mu navrhnout, kromě absurdních moldavských chimér, a nejhorší bylo, že jsem neskončil.

„Jakmile se počet zemědělců vydělí třema,“ pokračoval jsem tentokrát s pocitem, že jsem se ocitl v jádru krachu svého profesního života a že se sám ničím s každým slovem, jež vyslovuju, kdybych aspoň byl profesně úspěšný, dokázal učinit nějakou ženu nebo jen zvíře šťastnými, ale ani to ne, „jakmile se dosáhne evropských standardů, pořád nebude vyhráno, dokonce se spíš přesunete na práh definitivní porážky, protože se octnete v přímém kontaktu se světovým trhem, a bitvu o světovou výrobu nevyhrajete.“

„A co nějaká protekcionistická opatření? Myslíte, že nikdy nepřijdou?“ Frankův tón byl podivně uvolněný, nepřítomný, jako by se informoval o zvláštních místních pověrách.

„Naprosto vyloučené,“ rozhodl jsem bez váhání. „Ideologický zámek je příliš silný.“ Když jsem se vracel ke své profesní minulosti, ke svým zaměstnaneckým letům, uvědomoval jsem si, že jsem byl vskutku vystavován hodně zvláštním kastovním pověrám. Mí protějšci v hovoru se nebili za své zájmy ani za zájmy, které měli normálně bránit, věřit tomu by byla mýlka: bili se za ideje; celé roky jsem byl konfrontován s lidmi, již byli připraveni umřít za svobodný obchod.

„Takže je to takhle,“ obrátil jsem se znova k Aymerikovi, „podle mě je to v hajzlu, vážně, a proto ti říkám, aby ses z toho pokusil dostat sám za sebe, Cécile je hnusná děvka, nech ji, ať si píchá se svým pianistou, a zapomeň na dcery, odstěhuj se, prodej statek, naprosto na celou tu věc zapomeň, a když to uděláš hned, máš ještě určitou šanci začít nový život.“

Tentokrát jsem byl přímý, těžko bych mohl být přímější, a zůstal jsem jen několik minut. Když jsem se zvedal k odchodu, Aymeric se na mě divně podíval a zdálo se mi, že v jeho očích čtu náznak pobavení – ale možná, dokonce pravděpodobněji, náznak šílenství.

Na druhý den jsem měl možnost sledovat na BFM reportáž – krátkou reportáž. Nakonec se rozhodli blokádu odvolat a nechat projet cisterny s mlékem z havreského přístavu do závodů v Méautisu a Valognes. Frank dostal příležitost ke skoro minutovému interview, v němž podle mě zcela jasným, souhrnným a přesvědčivým způsobem s pomocí několika čísel vyložil, v čem je situace normandských chovatelů neúnosná. Uzavřel, že bitva teprve začíná a že Rolnická konfederace a Koordinace venkova společně vyzývají k velkému akčnímu dni na následující neděli. Aymeric byl po celé interview po jeho boku, ale nic neřekl a spokojil se s mechanickým pohráváním si s úderníkem své bojové pušky. Z této reportáže jsem si odnesl zřejmě dočasný a paradoxní pocit optimismu: Frank byl ve své řeči tak jasný, umírněný a jasnozřivý – nepřipadlo mi možné zvládnout minutu interview líp –, že mi nešlo do hlavy, jak by to mohlo zapadnout, jak by mohlo na druhé straně následovat odmítnutí jednat. Pak jsem vypnul televizi a podíval se z okna bungalovu – bylo něco po šesté večer, cáry mlhy ustupovaly před tmou a vzpomněl jsem si, že i já jsem za patnáct let měl vždycky pravdu ve svých souhrnných zprávách hájících stanoviska lokálních zemědělců, i já vždycky předložil realistická čísla, navrhoval rozumná ochranná opatření, krátké životaschopné ekonomické cykly, ale byl jsem jen agronom, technik, a v konečném součtu jsem se vždycky mýlil, věci se v poslední chvíli vždycky přehouply k vítězství volného obchodu, k honbě za produktivitou, a tak jsem si otevřel další lahev vína, noc teď převzala vládu nad krajinou, Nacht ohne Ende, kdo jsem byl, že jsem si myslel, že můžu něco změnit na pohybu světa?

Normandští chovatelé se svolali na neděli odpoledne do centra Pont-l’Évêku. Když jsem se to na BFM dozvěděl, nejdřív jsem myslel, že šlo o symbolickou volbu, jež měla zajistit dobré mediální pokrytí demonstrace – jméno sýra bylo známé po celé Francii i mimo ni. Ve skutečnosti, jak měl sled událostí vyjevit, si zvolili Pont-l’Évêque proto, že tvořil křižovatku větve silnice A132 z Deauville a A13 z Caen do Paříže.

Když jsem brzy ráno vstal, západní vítr zcela rozehnal mlhu, oceán se donekonečna třpytil a velmi lehce vlnil. Dokonale jasné nebe nabízelo gradient nevinných odstínů velmi jasně modré; poprvé mi připadalo, že jsou na obzoru vidět obrysy ostrova. Vyšel jsem ven s dalekohledem: ano, vzhledem ke vzdálenosti to bylo zarážející, ale rozhodně se dal rozeznat výčnělek jemně zelené, zřejmě východního břehu Jersey.

Zdálo se, že za takového počasí se nemůže stát nic dramatického, a neměl jsem zrovna chuť se znova střetnout s nespokojeností zemědělců; za volantem svého 4x4 jsem měl víceméně v úmyslu projet se k útesům Flamanville, možná až k mysu Nez de Jobourg; za takového dne jistě budou vidět břehy Alderney. Krátce jsem vzpomněl na ornitologa; možná že ho jeho bezvýchodné hledání zavedlo mnohem dál, do mnohem temnějších zón, třeba teď hnil v manilské věznici, spoluvězni se o něj už vydatně postarali, po jeho opuchlém a krvácejícím těle proudili švábi a jeho ústa s rozbitými zuby nedokázala zamezit hmyzu, aby postupoval do jeho útrob. Tento nepříjemný výjev znamenal první vadu na kráse dopoledne. Druhá přišla, když jsem projížděl kolem hangáru, kde Aymeric parkoval své zemědělské stroje, a zahlédl jsem ho, jak chodí sem a tam a nakládá na plošinu pick-upu kanystry s palivem. K čemu? To nevěstilo nic dobrého. Vypnul jsem motor a váhal: mám s ním jít promluvit? Jenže co mu řeknu? Co jsem mu mohl říct nad rámec našeho posledního setkání? Lidi nikdy neposlouchají rady druhých, a když je o ně prosí, tak výhradně proto, aby se jimi pak neřídili, aby jim vnější hlas potvrdil, že se pustili do spirály zániku a smrti, rady, jež dostávají, pro ně hrají přesně roli tragického chóru, potvrzujícího hrdinovi, že se vydal cestou destrukce a chaosu.

Přitom dopoledne bylo vážně krásné a nechtělo se mi tomu stále úplně věřit a po krátkém váhání jsem vyrazil do Flamanville.

Můj výlet na útesy se bohužel nepovedl. Přitom snad nikdy nebylo tak krásné světlo, vzduch nebyl tak čerstvý a povzbuzující, zeleň luk tak intenzivní, sluneční lesk na vlnkách téměř nehybného oceánu tak fascinující; a nikdy, jak se domnívám, jsem nebyl tak nešťastný. Vydal jsem se až na konec Nez de Jobourg a tím to ještě zhoršil, bylo asi nevyhnutelné, že se mi vybavila Kate, nebeská modř byla ještě hlubší, světlo krystaličtější, takže teď skoro severní, nejdřív se objevil pohled, který mi věnovala ve schwerinském zámeckém parku, chápavý a něžný pohled, jímž mi už odpouštěla, a pak následovaly další vzpomínky, na několik ranějších dní, jako na procházku po dunách Sonderborgu, ano, její rodiče bydleli v Sonderborgu a světlo téhož dne bylo úplně stejné, na chvíli jsem se schoval za volant svého G 350 a zavřel oči, tělem mi procházely zvláštní drobné záškuby, ne však pláč, zdálo se, že už nemám slzy.

Kolem jedenácté dopolední jsem se rozjel do Pont-l’Évêku. Už dva kilometry před vjezdem do města okresní silnici zahrazovaly traktory, zaparkované uprostřed vozovky. Bylo jich tam hodně až do centra, několik stovek, nepřítomnost pořádkových sil mě trochu zarážela, na druhou stranu zemědělci piknikovali a popíjeli pivo u svých vozidel, takže působili spíš klidně. Zavolal jsem na mobil Aymerikovi, ale nedovolal jsem se, a pak jsem se vydal několik minut pěšky, než mi došlo, že v tomhle davu ho nikdy nenajdu. Vrátil jsem se k autu a obrátil to na Pierrefitte-en-Auge, abych zabočil ke kopečku nad dálniční křižovatkou. Parkoval jsem sotva dvě minuty, když se běh událostí zrychlil. Skupinka asi deseti pick-upů, mezi nimiž jsem rozpoznal Aymerikův Nissan Navaru, pomalu sjížděla přivaděčem k dálnici A13. S řevem klaksonů a trochu kličkujíc stačilo projet poslední auto, načež zablokovali cestu do Paříže. Vybrali si perfektní místo, hned po nejmíň dvoukilometrové přímé rovince se skvělou viditelností, auta měla bohatě čas zabrzdit. Začátkem odpoledne byl provoz ještě plynulý, nicméně celkem rychle vznikla zácpa, občas se ozvalo troubení, ale stále vzácněji, až nastalo ticho.

Komando tvořila dvacítka zemědělců; osm z nich si vylezlo na plošiny pick-upů a namířilo na řidiče zbraně. Od nejbližších je dělilo tak padesát metrů. Aymeric byl uprostřed s bojovou puškou Schmeisser v ruce. Působil uvolněně, naprosto v pohodě, a nonšalantně si zapálil něco, co mi připadalo jako joint – popravdě řečeno jsem ho nikdy neviděl kouřit něco jiného.

Frank byl po jeho pravici, cítil jsem, že je mnohem nervóznější, v rukou svíral cosi, co mi připadalo jako běžná lovecká puška. Ostatní zemědělci začali vykládat kanystry s palivem, srovnané na plošinách pick-upů, nosit je o padesát metrů vzad a rozestavovat je po celé šíři dálnice.

Víceméně skončili, když se na obzoru objevilo první obrněné vozidlo četnictva. Pomalost jeho zásahu se měla poté dlouze řešit; jakožto svědek můžu říct, že navzdory frenetickému houkání sirén, jimiž disponovalo, bylo skutečně obtížné si proklestit cestu, řidiči (z nichž většina zastavila zcela nouzově a dost se jich na vozovce vybouralo) se jednoduše neměli kam pohnout; bylo by bývalo třeba, aby se četníci vysoukali z obrněnce a pokračovali pěšky, jiné řešení se nenabízelo, a to jediné se podle mě dalo veliteli čety právem vyčítat.

Přesně ve chvíli, kdy četníci přijížděli na místo střetu, se dálničním převaděčem pustily dva zemědělské stroje; byla to obrovská zařízení, sklízecí mlátička a silážní kombajn, skoro stejně široká jako sám přivaděč, řízená čtyři metry nad zemí. Oba stroje těžkopádně zaparkovaly uprostřed kanystrů, načež jejich řidiči vyskočili ze sedaček a připojili se ke kamarádům; tu jsem pochopil, co mají v úmyslu, a nedařilo se mi tomu uvěřit. Aby ty stroje získali, museli požádat Kooperativu uživatelů zemědělských zařízení, nejspíš tu z Calvadosu; vybavil jsem si jejich prostory několik desítek metrů od DRAF, a dokonce jejich recepční (starou nešťastnou rozvedenou ženu, jež se ještě nevzdala sexu, což vedlo k několika skličujícím historkám). Aby jim půjčili sklízecí mlátičku a silážní kombajn (co jim vlastně mohli napovídat? nebyla sezona ani siláží, a ještě méně sklizně), museli aspoň udat svou totožnost, jinak to nešlo, ty stroje stály několik statisíců eur a byli za ně trestně zodpovědní, teď už se z toho nevyhrabou, nemohli, vydali se slepou uličkou, rychlou cestou k sebevraždě, brother?

Potom se vše sřetězilo s překvapivou rychlostí, jako dlouze nacvičovaná, dokonalá sekvence; jakmile se řidiči zařízení přidali k ostatním, urostlý zrzavý chlap (myslím, že jsem rozpoznal Barnabáše, jehož jsem viděl krátce předtím u Aymerika) vytáhl ze zadní kabiny svého pick-upu ruční granátomet, jejž v poklidu zamířil.

Vyšly dvě střely směrem k nádržím strojů. Ty vzplály okamžitě a dva obrovské svazky plamenů vystoupaly k nebi, kde se spojily, a vystřídal je obří, černavý a téměř dantovský mrak kouře, nikdy bych nepředpokládal, že zemědělské palivo může vytvořit tak černý kouř. Právě během těchto několika vteřin byla pořízena většina snímků reprodukovaných poté ve světovém tisku – a zejména fotografie Aymerika, jež měla zajistit tolik titulních stran od Corriere della Sera po New York Times. Jednak byl sám o sobě svrchovaně krásný, opuchliny jako by mu z tváře zázrakem zmizely, a hlavně působil klidně, skoro pobaveně, jeho dlouhá blond kštice vlající ve větru se v ten okamžik zvedla; na abstraktním a dokonale násilném pozadí, kde se sloup plamenů kroutil v kulisách černého dýmu, stále s jointem v koutku úst držel, opřenou o bok, polovztyčenou bojovou pušku Schmeisser; Aymeric mi však v tu chvíli připadal šťastný, tedy skoro šťastný, každopádně působil, že je na svém místě, a hlavně jeho pohled a uvolněný postoj odrážely neuvěřitelnou opovážlivost, představoval jeden z věčných obrazů revolty, a právě proto tuto fotku převzalo tolik světových informačních titulů. Taky, a v tom jsem byl rozhodně jedním z velmi mála lidí, kteří to mohli pochopit, tento obraz zvěčnil Aymerika takového, jakého jsem vždy znal, jako ze zásady hodného, ba dobrého člověka, jenž jenom chtěl být šťastný, šel si za svým venkovským snem, založeným na rozumné a kvalitní výrobě, ale i na Cécile, z níž se však vyklubala jenom děvka lačná života v Londýně s mondénním pianistou, ovšem jak ukázala svými mlékařskými kvótami, pěkná děvka se vyklubala i z Evropské unie, Aymeric jistě nečekal, že to všechno skončí takhle.

I přesto nicméně nechápu, stále nechápu, proč to skončilo takhle, pořád se ještě nabízely jiné přijatelné životní konfigurace, nemyslím, že s historkou o Moldavance bych nějak přeháněl, dokonce byla kompatibilní s Jockey-Clubem, jistě existovala moldavská šlechta, šlechta existuje zhruba všude, zkrátka se rozhodně dal vymyslet nějaký scénář, to však nic neměnilo na tom, že v jednu chvíli Aymeric pozvedl zbraň, jasně ji uvedl do střelecké polohy a vykročil čelem k linii četníků.

Ti měli čas vytvořit slušnou bojovou formaci; mezitím přijelo druhé obrněné vozidlo, vykázalo bez servítků hrstku novinářů, již samozřejmě protestovali, ale ustoupili před prostou mužnou výhrůžkou, že dostanou pažbou, nebylo ani třeba ukazovat zbraně, když se dohadujete s buzeranty, všechno se vždycky zjednoduší, zkrátka stáhli se níž od akce (a ihned protestovali na Twitteru proti omezování svobod tisku, ale za to nemohli četníci, nýbrž zmocněnci pro komunikaci s veřejností).

Tak či onak četníci zaujali postavení podle mě tak třicet metrů od zemědělců. Tvořili kompaktní, lehce vybočenou, ale vojensky přijatelnou linii, vedoucí po štítech z vyztuženého plexiskla.

Chvíli jsem se považoval za jediného svědka následujících událostí, ale pak jsem si všiml kameramana BFM skrytého v houští vedle dálnice, takže unikl četnické razii a pořídil z dění krásně jasné záběry, jež pak na stanici běžely dokonce hodiny, dokud se tato veřejně neomluvila a nestáhla je, bylo ovšem pozdě a sekvence přešla na sociální sítě, kde v průběhu odpoledne dosáhla víc než milionové sledovanosti; voyeurismus televize byl opět oprávněně obžalován; bývalo by vskutku lepší, kdyby video posloužilo potřebám vyšetřování a pouze jim.

S bojovou puškou pohodlně opřenou v úrovni pasu se Aymeric začal pomalu otáčet, aby jednoho po druhém zaměřil četníky v řadě. Ti sevřeli formaci, takže šířku linie zmenšili o dobrý metr, došlo k jasně slyšitelnému nárazu jejich plexisklových štítů, pak nastalo ticho. Ostatní zemědělci se chopili pušek, popojeli za Aymerikem a rovněž zamířili; měli však jen lovecké pušky a četníci přirozeně chápali, že jedině Aymerikův Schmeisser ráže 223 může prostřelit jejich štíty a prorazit jejich neprůstřelné vesty. A zpětně mám za to, že právě to, extrémní pomalost Aymerikova pohybu, ale také zvláštní výraz jeho tváře, neboť vypadal všehoschopně, vyvolalo tragédii, a všehoschopných mužů naštěstí není tolik, ale mohou způsobit značné škody a ti řadoví četníci, spadající většinou pod caenskou stanici, to věděli, ale trochu teoreticky, na takové nebezpečí nebyli připraveni, jejich protiteroristická zásahová nebo elitní policejní jednotka RAID by nejspíš zachovaly chladnější hlavu, což také bylo vyčítáno ministrovi vnitra, jenže jak něco takového odhadnout, nešlo o mezinárodní teroristy, nýbrž aspoň ze začátku o pouhou demonstraci zemědělců. Aymeric působil pobaveně, upřímně pobaveně a vysměvačně, ale také hrozně vzdáleně, doslova jako by byl jinde, myslím, že jsem nikdy nikoho neviděl tak zdáli, vzpomínám si na to, protože mě v jednu chvíli napadlo seběhnout ze svahu a rozběhnout se za ním, jenže hned ve chvíli, kdy mi to projelo hlavou, mi došlo, že to nemá smysl, neboť se ho v oné poslední chvíli nemohlo už dotknout nic přátelského ani lidského.

Pomalu se otočil kolem své osy zleva doprava, zamířil na každého četníka, kryjícího se štítem, zvlášť (v žádném případě nemohli vystřelit první, tím jsem si byl jistý; ale to byla ve skutečnosti moje jediná tehdejší jistota). Poté pohyb zopakoval zprava doleva a na několik vteřin, možná na pět, znehybněl. Pak mu tváří projelo něco jiného, jakoby celková bolest; obrátil hlaveň, přiložil si ústí pod bradu a stiskl spoušť.

Jeho tělo spadlo dozadu a hlučně narazilo do plošiny pick-upu. Nedošlo k žádnému výstřiku krve nebo mozku, nic takového, všechno proběhlo jakoby prostě a matně; nikdo kromě mě a kameramana z BFM však neviděl, co se právě stalo. Dva metry za ním Frank zařval a bez míření vystřílel svou zbraň do četníků, následován ostatními zemědělci. To vše nahrávka jasně zmapovala během vyšetřování: nejenže četníci nezastřelili Aymerika, jak se domnívali jeho kamarádi, ale dostali čtyři nebo pět ran, než odpověděli. V této odpovědi – a to bylo předmětem jiné, serióznější polemiky – si nicméně nebrali servítky: devět zemědělců na místě zastřelili; desátý zemřel v noci ve všeobecné nemocnici v Caen. Na straně četníků byl jeden mrtvý, čímž počet obětí stoupl na jedenáct. To nebylo ve Francii k vidění už velmi dlouho a rozhodně nikdy při demonstraci zemědělců. To vše jsem se dozvěděl o něco později z médií v dalších dnech. Nevím, jak se mi podařilo ještě téhož dne dojet do Canville-la-Rocque; u řízení fungují jisté automatismy; jak se zdá, určité automatismy fungují zhruba u všeho.

Následující den jsem se probudil pozdě odpoledne s nevolností a nevěřícností blízkou křeči, nic z toho, co jsem prožil, mi nepřipadalo možné ani skutečné, Aymeric se nemohl zastřelit, tak to přece nemohlo končit. Něco podobného jsem jednou před mnoha lety zažil při poklesu žaludeční kyselosti z drog, ale to se nedalo vážností srovnat, nikdo neumřel, jenom nějaká holka si nevzpomínala, jestli souhlasila se sodomizací, prostě problémy mladých. Zapnul jsem kávovar, spolkl tabletku captorixu, rozdělal nový karton philip morrisek. Teprve pak jsem zapnul BFM a vše se vrátilo jako bumerang: včera jsem nesnil, všechno byla pravda, BFM vysílala přesně ty obrazy, jež jsem si pamatoval, a snažila se je doprovodit vhodnými politickými komentáři, v každém případě ale k včerejším událostem opravdu došlo; neklid mezi zemědělci z Manche a Calvadosu syntetizoval v drama, lokální trhlina přešla v těžký uvolňující otřes a vznikla historická konfigurace, doprovázená minipříběhem. Tato konfigurace byla lokální, ale zjevně rezonovala i v globálním měřítku, informační kanál začaly pomalu zabírat politické komentáře a jejich podoba mě překvapila: všichni jako obvykle odsuzovali násilí, litovali tragédie a extremismu některých aktérů; u politiků byl ale také cítit jistý ostych a u nich velmi neobvyklé rozpaky a nikdo nezapomněl zdůraznit, že je do jistého bodu třeba chápat zoufalství a hněv zemědělců a zejména chovatelů, skandál zrušení kvót na mléko se vracel jako vtíravý strašák, jehož vinu nikdo nedokázal tak úplně smýt, pouze Národní sjednocení mělo zřejmě zcela jasno. Nesnesitelné podmínky, jimž takzvaný velký maloobchod vystavoval výrobce, byly rovněž hanebným tématem, jemuž se všichni, snad vyjma komunistů – dozvěděl jsem se při té příležitosti, že ještě existuje Komunistická strana, a má dokonce volné zástupce –, radši vyhýbali. Aymerikova sebevražda, jak jsem si uvědomil se směsí zděšení a znechucení, bude mít možná politické důsledky tam, kde nic jiného nestačilo. Za sebe jsem měl jedinou jistotu, a to, že musím vypadnout a hledat si jiné ubytování. Pomyslel jsem na připojení k internetu ve stáji, muselo fungovat, nebyl důvod, proč ne.

Na dvoře zámku parkovala četnická dodávka. Zamířil jsem dovnitř. Dva četníci, asi padesátiletý a pětatřicetiletý, se zastavili před skříní obsahující Aymerikovy zbraně, podávali si je a pečlivě je pozorovali. Arzenál je očividně pohltil, vyměňovali si komentáře, jež jsem považoval za případné, koneckonců i to byla trochu jejich práce, a musel jsem pronést zvučné „Dobrý den!“, aby mě zaregistrovali. Když se ke mně starší otočil, na chvíli se mě zmocnil náznak paniky a vybavil jsem si Steyr Mannlicher, ale hned jsem se ovládl, řekl si, že jistě vidí Aymerikovy zbraně poprvé, neměli žádný důvod předpokládat, že jedna chybí – a se Smithem & Wessonem dokonce dvě. Samozřejmě, pokud zkontrolují zbrojní průkaz a spočítají si to, mohl vzniknout problém, ale zítřek se postará o zítřek, nebo jak to říká Kazatel. Vysvětlil jsem jim, že bydlím v jednom z bungalovů, ale neupřesnil jsem, že Aymerika znám. Nedělal jsem si žádné obavy: pro ně jsem byl bezvýznamný prvek, nějaký turista, neměli žádný důvod si se mnou komplikovat život, už takhle to nejspíš neměli snadné, šlo o poklidný department, kde kriminalita skoro neexistovala, Aymeric mi řekl, že lidi tu často nechávají otevřené dveře od domu, i když jsou třeba celý den pryč, což už bylo celkem vzácné i na venkově, zkrátka jistě nikdy nezažili podobnou situaci.

„Ano, bungalovy…,“ odpověděl ten starší, jako by se vrátil z dlouhého snu, zdálo se, že na nějaké bungalovy úplně zapomněl.

„Teď odjedu,“ pokračoval jsem, „nic jiného mi nezbývá.“

„Ano, odjedete, nic jiného vám nezbývá.“

„Asi jste byl na dovolené,“ ozval se ten mladší. „Škoda.“

Všichni tři jsme potřásli hlavou, spokojení s tím, jak naše analýza situace konverguje. „Hned se vrátím,“ uzavřel jsem konverzaci trochu bizarně. Když jsem přecházel práh, otočil jsem se: byli opět plně ponořeni do průzkumu pušek a karabin.

Ve stáji mě přivítalo dlouhé neklidné, naříkavé bučení; no ano, pomyslel jsem si, ráno nedostaly žrát ani nebyly podojeny a pravděpodobně je nutné je nakrmit i večer. Žerou krávy v pravidelných intervalech? Nevěděl jsem.

Vrátil jsem se k zámku a přidal se k četníkům před stojanem se zbraněmi, stále jakoby ponořeným do neproniknutelné meditace, zřejmě balistického a technického rázu; možná si taky říkali, že jestli jsou všichni zdejší zemědělci takhle vyzbrojeni, mohou mít v případě závažných nepokojů potíže. Informoval jsem je o situaci s kravami.

„Ano, krávy…,“ řekl ten starší útrpně, „co s nimi asi uděláme?“ Nevím, nakrmte je nebo zavolejte někoho, kdo to udělá, v každém případě to je na vás, ne na mně. „Já teď odjíždím,“ pokračoval jsem. „Ano, jistě, teď odjíždíte,“ potvrdil ten mladší, jako by se to vážně nabízelo nebo snad i jako by si to přál. To jsem si myslel: vážně nepotřebují další problémy, jako by se mi snažil ten četník říct, ve skutečnosti působili, že na svůj úkol naprosto nestačí a děsí je nepochybná důkladnost, s jakou jejich nadřízení u policie rozpitvají jejich zprávu o „šlechtici mučedníku za rolnickou věc“, jak ho začínali nazývat v některých novinách. Vrátil jsem se k teréňáku, aniž padlo další slovo. Osobně jsem ztratil odvahu hledat si ubytování na internetu, zvlášť s plačtivým bučením krav za zády, a neměl jsem odvahu ani na nic moc jiného, projel jsem několik kilometrů úplně na blind ve skoro absolutním stavu mentálního bíla, s posledními percepčními schopnostmi napřaženými čistě k hledání hotelu. První, který jsem objevil, se jmenoval Hostellerie de la Baie, nezaregistroval jsem ani jméno vsi, majitel mě musel informovat, že jsem v Régneville-sur-Mer. Strávil jsem vyčerpaný dva dny v pokoji, užíval captorix, ale nedokázal vstát, mýt se a ani si vybalit kufr. Nebyl jsem schopný myslet na budoucnost, vlastně ani na minulost a na přítomnost o nic víc, problémem však byla hlavně blízká budoucnost. Aby se majitel neznepokojil, vysvětlil jsem mu, že jsem byl přítel jednoho ze zemědělců zabitých na demonstraci a asistoval jsem neštěstí. Jeho spíše přívětivá tvář se rázem zachmuřila; očividně jako všichni obyvatelé regionu byl na straně zemědělců. „Já říkám, že se zachovali správně!“ mínil důrazně, „dál už takhle nemohli pokračovat, některé věci jsou nepřijatelné a jsou chvíle, kdy se musí jednat…“ Nechtělo se mi protiřečit mu tím spíš, že jsem si v podstatě myslel zhruba totéž.

Večer druhého dne jsem vstal, abych si nakoupil. U výjezdu z vesnice stála malá restaurace Chez Maryvonne. V obci se muselo roznést, že jsem byl přítel „pana z Harcourtu“, neboť majitelka mě přivítala dobromyslně a uctivě a několikrát se přišla ujistit, že nic nepotřebuju, jestli na mě netáhne apod. Vzácní další zákazníci byli místní venkovani, pijící bílá vína u baru, já jediný jsem jedl. Čas od času si polohlasně vyměnili pár slov, několikrát jsem zachytil zlostně pronesené slovo „četníci“. Cítil jsem v té hospodě zvláštní atmosféru skoro jak z doby „Ancien régime“, jako by tu Revoluce zanechala jen povrchní stopy, každou chvíli jsem čekal, že některý z vesničanů vzpomene na Aymerika jako na „našeho pána“.

Druhý den jsem se vydal do Coutances, zahaleného v mlze, sotva byly vidět věže katedrály, jež vypadala mimochodem velmi elegantně, celé město, osazené stromy, působilo poklidně a hezky. V trafice jsem si koupil Figaro a začal ho číst v Taverne du Parvis, velkém pivovaru přímo na náměstí s katedrálou, jenž sloužil i jako restaurace a hotel, ve stylu začátku minulého století, s koženými a dřevěnými sedačkami, několika secesními lampami, zkrátka zjevně šlo o the place to be v Coutances. Hledal jsem nějakou hlubší analýzu nebo aspoň oficiální stanovisko republikánů, ale nic takového v novinách nebylo, zato obsahovaly dlouhý článek o Aymerikovi, jehož pohřeb proběhl včera, obřad se konal v katedrále v Bayeux za přítomnosti „hustého, usebraného davu“, upřesňoval deník. Titulek „Tragický konec velké francouzské rodiny“ mi přišel přehnaný, přece jenom měl dvě sestry, možná že z hlediska převodu šlechtických titulů to představovalo problém, ale nevím, tak daleko mé kompetence nesahaly.

O dvě ulice dál jsem objevil internetovou kavárnu, kterou vedli dva natolik si podobní Arabové, že museli být dvojčata, a jejich salafistické vzezření bylo tak nepokryté, že museli být zcela neškodní. Představil jsem si, že jsou svobodní a žijí spolu, nebo že jsou ženatí se sestrami dvojčaty a bydlí vedle sebe, tak něco. Stránek jsem našel dost, dneska jsou stránky o všem, ale uspokojil mě zvlášť web aristocrates.org nebo noblesse.net, už nevím. Věděl jsem, že Aymeric pochází ze starého rodu, ale netušil jsem do jaké míry a přece jen to na mě zapůsobilo. Zakladatel dynastie byl jistý Bernard le Danois, společník Rollona, vikingského náčelníka, který se v roce 911 stal na základě úmluvy ze Saint-Clair-sur-Epte vlastníkem Normandie. Později se tři bratři, Errand, Robert a Anquetil z Harcourtu, zúčastnili dobytí Anglie po boku Viléma Dobyvatele. Za odměnu obdrželi svrchovanost nad rozlehlými panstvími na obou stranách Lamanšského průlivu, a měli proto určité problémy zvolit si tábor, když začala první Stoletá válka; nakonec se nicméně přiklonili ke Kapetovcům na úkor Plantagenetů, tedy kromě Geoffroye z Harcourtu řečeného „Kulhavý“, jenž sehrál ve čtyřicátých letech čtrnáctého století celkem dvojznačnou roli, což mu vyčetl s obvyklou pompou Chateaubriand, ale s touto výjimkou se stali věrnými služebníky francouzské koruny – množství ambasadorů, prelátů a vojenských velitelů, jež dali národu, bylo působivé. Zbývala nicméně i anglická větev, jejíž heslo „Přijdou lepší časy“ se v dané chvíli úplně nehodilo. Brutální Aymerikova smrt u jeho Nissanu Navary mi připadala zároveň v souladu i v rozporu s posláním rodiny a uvažoval jsem, co si o ní asi myslí jeho otec: zemřel se zbraní v ruce, aby bránil francouzské rolnictvo, což byla odjakživa úloha šlechty; na druhou stranu spáchal sebevraždu, což se vůbec nepodobalo skonu křesťanského rytíře; bylo by bývalo lepší, když se to tak vezme, aby s sebou předtím vzal dva nebo tři četníky.

To hledání mi zabralo čas a jeden z bratrů mi nabídl mátový čaj, který jsem odmítl, tyhle věci jsem vždycky nesnášel, ale souhlasil jsem s limonádou. Při usrkávání svého spritu orange jsem se rozpomněl, že mým původním plánem bylo najít si ubytování, nejlépe v regionu – vážně jsem se necítil na návrat do Paříže, kam mě ostatně nic nevolalo – a úplně nejlíp už na nadcházející noc. Konkrétně jsem měl v úmyslu najít si k pronájmu venkovskou chatu někde u Falaise; potřeboval jsem něco přes další hodinu, abych našel vhodný objekt: stál mezi Flers a Falaise ve vesnici s podivným jménem Putanges, což se nevyhnutelně neobešlo bez pascalovských hříček typu „Žena není anděl ani děvka“ atp. „Kdo chce být anděl, dělá děvku,“ mi nicméně nedávalo moc smysl, jenže už smysl původní verze mi nikdy nedocházel, co tím přesně Pascal chtěl říct? Absence sexuality mě nejspíš přibližovala k andělovi, to mi aspoň nakukávaly mé slabé angelologické znalosti, ale v čem mě to nutilo chovat se jako zvíře? Nevím.

Ať tak či onak, majitele objektu jsem zastihl snadno, a ano, je volný, na neomezenou dobu, dokonce už tentýž večer, pokud chci, celkem těžko se to hledá, varoval mě, je to lesní samota, ale sejdeme se v osmnáct hodin před putangeským kostelem. Když lesní samota, měl bych si možná nakoupit zásoby.

Různé plakáty mě informovaly, že v Coutances existuje centrum Leclerc včetně Leclerc drivu, čerpací stanice Lerclerc, kulturního centra Leclerc a cestovní kanceláře – taky Leclerc. Chyběla asi jen pohřební služba Leclerc.

Ve svém věku jsem dosud nikdy nevkročil do centra Leclerc. Byl jsem oslněn. Nikdy bych nepředpokládal existenci tak hojně zásobeného obchodu, něco takového bylo v Paříži nemyslitelné.

Kromě toho jsem strávil dětství v Senlis, v staromódním, měšťáckém a v jistých ohledech až anachronickém městě – a mí rodiče až do smrti lpěli na tom, aby svými nákupy podporovali místní obchod. O Méribelu netřeba mluvit, to bylo umělé místo, přebudované na zelené louce stranou původních toků světového obchodu, prostá turistická fraška. To centrum Leclerc v Coutances bylo něco jiného, velký, obří retailing. Potraviny ze všech kontinentů se střídaly v nekonečných regálech a skoro se mě zmocňovala závrať při představě vynaložené logistiky, obrovských kontejnerových lodí plujících neklidnými oceány.

Hleď v těch úžinách

lodi dřímat v snách,

plných snění o toulání;

připlouvají sem

z krajů za mořem

vyplnit ti každé přání.

Po asi hodinové obchůzce, kdy jsem měl už více než způli zaplněný vozík, jsem si nedokázal zabránit, abych znovu nepomyslel na potenciální Moldavanku, jež mohla, měla učinit Aymerika šťastným, a která teď umírala v zapadlém koutě své rodné Moldávie, aniž tušila, že existuje takový ráj. Řádu a krásy chrám, vážně, to přinejmenším. Vláda míru a rozkoše, ano. Chudák Moldavanka; a chudák Aymeric.

Dům se nacházel v Saint-Aubert-sur-Orne; byla to osada spadající pod Putanges, ale nefigurující na všech GPS, vysvětlil mi majitel, čtyřicátník jako já, s vlasy ostříhanými nakrátko, skoro úplně, jako jsem měl já, a působil spíš truchlivě, opět, obávám se, jako já. Další společná věc, která navíc často umožňuje mezi muži středního věku zárodek konverzace: řídil Mercedes třídy G, dokonce G 500, zatímco já G 350, což nás stavělo do rozumné hierarchie. Pocházel z Caen; uvažoval jsem, co může dělat za práci, nedokázal jsem si ho zařadit. Je architekt, řekl mi. Neúspěšný architekt, upřesnil. Tedy jako většina architektů, dodal. Mimo jiné zodpovídal za Appart City v příměstské zóně Caen Sever, kde Camille bydlela týden předtím, než mi skutečně vstoupila do života; není na co být pyšný, poznamenal; ne, nebylo.

Samozřejmě chtěl vědět, jak dlouho zůstanu; to byla správná otázka a mohly to být tři dny nebo tři roky. Celkem snadno jsme se domluvili na měsíčním, mlčky obnovitelném nájmu; platit budu vždy na začátku měsíce, šekem to půjde, může je nechat proplatit přes firemní účet. Ani ne kvůli úspoře na daních, ale protože ho štve vyplňovat se s prohlášením, nikdy nevěděl, jestli to má zařadit do BZ nebo BY, nejlepší bylo nic neuvádět; už jsem si všiml u lidí ve svobodném povolání této nevole a nepřekvapovalo mě to. On sám sem vůbec nejezdil a začínal mít pocit, že se sem nikdy ani nevrátí; od rozvodu před dvěma roky hodně ztratil zájem o nemovitosti, stejně jako o hodně dalšího. Naše životy se tak podobaly, až to působilo skoro tíživě.

Nájemníků moc neměl a v každém případě nikoho před létem, inzerát ze stránek hned stáhne. I v létě to ostatně moc nefungovalo. „Není tu internet,“ řekl mi s náhlým znepokojením, „doufám, že to víte, jsem si skoro jistý, že v inzerátu to uvádím.“ Odpověděl jsem, že vím, že jsem to tak přijal. Nato jsem mu v očích zahlédl krátkou obavu. Depresivních jedinců, již se chtějí izolovat a strávit pár měsíců v lese, aby si „udělali pořádek v hlavě“, asi není málo; ale lidé, kteří bez mrknutí oka akceptují to, že zůstanou na neomezenou dobu odříznuti od internetu, musí procházet fakt špatným obdobím, četl jsem v jeho pohledu. „Nezabiju se,“ řekl jsem s úsměvem, který měl být odzbrojující, ale musel ve skutečnosti působit dost podezřele. „Aspoň ne hned,“ dodal jsem jako ústupek. Něco zamručel a zaměřil se na technické aspekty, které byly vlastně dost prosté. Elektrické radiátory ovládal termostat, abych získal požadovanou teplotu, stačilo mi otočit kolečkem; teplou vodu dodával přímo kotel, nemusel jsem vůbec nic dělat. Mohl jsem si, když budu chtít, zatopit v kamnech; ukázal mi podpalovače, zásobu polen. Mobily víceméně běžely, SFR vůbec, Bouygues celkem ano, Orange už neví. Jinak v domě je pevná linka, nezavedl žádný počítací systém, radši lidem důvěřuje, dodal s gestem, kterým jako by zesměšňoval vlastní postoj, jenom tedy doufá, že netrávím noci telefonováním do Japonska. „Do Japonska rozhodně ne,“ odsekl jsem s neplánovanou tvrdostí, takže se zamračil, cítil jsem, že by se rád na něco zeptal, pokusil se dozvědět víc, ale po několika vteřinách to vzdal, otočil se a zamířil ke svému 4x4. Myslel jsem, že se ještě uvidíme, ale než nastartoval, podal mi vizitku: „Moje adresa, kvůli nájmu…“

Octl jsem se tedy na Zemi, jak píše Rousseau, nemaje jiného bratra, bližního, přítele, společnost než sebe. To celkem souhlasilo, ale tím podobnost končila: s další větou se Rousseau prohlašoval za „nejspolečenštějšího a nejvíce milujícího z lidí“. To můj případ nebyl; řeč byla o Aymerikovi, o některých ženách, seznam je vlastně krátký. Na rozdíl od Rousseaua jsem ani nemohl říct, že bych byl „jednomyslně vyhnán společností lidí“, lidi se proti mně nespolčili; stalo se akorát to, že se nic nestalo, že moje přilnavost ke světu, již zkraje omezená, postupně mizela úplně, až už nemohlo nic zabránit sesuvu.

Zapnul jsem termostat a uvažoval, zda jít spát, nebo aspoň si jít lehnout, spánek mi teď moc nepomáhal, zima byla v půlce a dny se začaly prodlužovat, ale noc bude ještě dlouhá a v lesích naprostá.

Nakonec mě spánek pohltil, bolestivý a prokládaný upíjením z bezčasého calvadosu z centra Leclerc v Coutances. Nepředcházel tomu žádný sen, ale uprostřed noci mě náhle probudil pocit dotyku nebo pohlazení na rameni. Vztyčil jsem se, začal jsem procházet po místnosti sem a tam, abych se uklidnil, šel jsem k oknu: tma byla naprostá, nejspíš jsme procházeli fází, kdy měsíc zůstává zcela skrytý, nebyla vidět jediná hvězda, mraková pokrývka se nacházela příliš nízko. Byly dvě hodiny ráno, noc teprve v polovině, v klášterech začínaly vigilie. Rozsvítil jsem všechny lampy, co byly k dispozici, aniž by mě to doopravdy uklidnilo: snil jsem o Camille, o tom nebylo pochyb, to Camille mě ve snu pohladila po rameni, jako to dělala každou noc před několika, vlastně před mnoha lety. Neměl jsem už naději na štěstí, ale zatím jsem plánoval uniknout čisté a prosté demenci. Znovu jsem si lehl a rozhlédl se dokola po pokoji: tvořil dokonalý rovnostranný trojúhelník, obě šikmé zdi se setkávaly uprostřed u hlavního nosníku. Uvědomil jsem si past, která za mnou zaklapla: v naprosto stejném pokoji jsem spával první tři měsíce našeho společného života každou noc s Camille v Clécy. Na této náhodě nebylo samo o sobě nic překvapujícího, všechny tyhle normandské domy spočívají přibližně na tomtéž principu a do Clécy to bylo pouhých dvacet kilometrů; jenomže jsem s tím nepočítal, zvnějšku se oba domy nepodobaly, ten v Clécy měl hrázděné zdivo, zatímco zdi tohoto byly z hrubého kamene – nejspíš z pískovce. Rychle jsem se oblékl a sešel až do jídelny, byla strašná zima, oheň nechytl, oheň mi nikdy nešel, tomu, jak je třeba poskládat polena a větvičky, jsem vůbec nerozuměl, to byla další věc, která nás rozdělovala s modelovým mužem, jak jsem si ho představoval – řekněme pro názornost s Harrisonem Fordem –, jímž jsem chtěl být, tedy o to teď nešlo, srdce se bolestně svíralo, vzpomínky se nepřetržitě vracely, nikoli budoucnost, ale minulost vás zabíjí, vrací se, sžírá a podkopává, až vás nakonec skutečně zabije. I jídelna byla naprosto stejná jako ta, v níž jsme po tři měsíce s Camille večeřeli po nákupech v domácím řeznictví v Clécy, rovněž v domácím pekařství a také u různých pěstitelů zeleniny a poté, co se dala na vaření, s tím nadšením, které mi zpětně působilo takovou bolest. Poznával jsem řady hrnců, jež se jemně leskly na kamenné zdi. Poznával jsem příborník z masivního ořechu s přihrádkami na rouenskou fajáns, s barevným a naivním vzorem. Poznával jsem dubové nástěnné hodiny na podstavci, definitivně zastavené v určitém bodě minulosti – někteří tak činili k datu úmrtí syna nebo někoho blízkého; jiní v den vyhlášení války Francie Německu v roce 1914; ještě další po odhlasování plných ústavních pravomocí maršálu Pétainovi.

Takhle to dál nešlo; popadl jsem velký kovový klíč, který mi otevřel přístup do jiného křídla, které momentálně nebylo moc obyvatelné, jak mě upozornil architekt, nešlo je vytopit, leda kdybych zůstal do léta. Došel jsem do velmi rozlehlé místnosti, která musela být kdysi centrem domu, ale nyní v ní byla hromada křesel a zahradních židlí. U jedné stěny však stála knihovna, kde jsem s jistým překvapením objevil kompletní vydání markýze de Sada. Pocházelo zřejmě z devatenáctého století, celé v kůži a s rozličnými pozlacenými ozdůbkami v ploše i po stranách, ta sračka musela stát majlant, pomyslel jsem si při listování knihou zdobenou mnoha rytinami, u těch jsem se pozastavil především a zvláštní bylo, že jsem nic nechápal, znázorněny byly různé sexuální polohy proměnlivého počtu účastníků, ale nedokázal jsem si v nich najít místo, představit si, že někde v tom celku nějaké zaujímám, nic z toho nikam nevedlo; zamířil jsem k mezaninu, nahoře to dřív muselo být víc funky a cool, leč zbývaly vykuchané, napůl převrhnuté pohovky s plesnivým čalouněním, hlavně pak gramofon a sbírka desek, hlavně 45otáčkových, v nichž jsem po chvíli váhání rozpoznal desky s twistem – dalo se to poznat podle pozic tanečníků zobrazených na obalech, přičemž zpěváci a skupiny definitivně zmizeli v zapomnění.

Vzpomněl jsem si, že architekt po celou dobu prohlídky nepůsobil, že by byl ve své kůži, zůstal striktně dobu nezbytnou k tomu, aby mi vysvětlil, jak fungují přístroje, maximálně deset minut, a několikrát zopakoval, že by lépe udělal, kdyby dům prodal, kdyby nebylo všechno tak složité kvůli formalitám u notáře atp., a hlavně kdyby měl šanci najít kupce. Ano, ten dům měl příběh, příběh, jehož obrysy jsem mohl těžko odhadnout, od markýze de Sada k twistu a zpátky vedla minulost, od níž se musel oprostit, aniž by se mu otvírala možnost budoucnosti, každopádně obsah tohoto křídla mi neevokoval nic, s čím jsem se mohl setkat v domě v Clécy, šlo o jinou patologii, jiný příběh, a vrátil jsem se do postele skoro upokojen, nakolik nás upokojují v našich trablech jiná dramata, jichž jsme byli ušetřeni.

Ráno druhý den jsem podnikl procházku, která mě zavedla až k břehům Orny. Cesta ničím nevynikala, pakliže jste se nezajímali o proces přeměny mrtvého listí v humus – což byl můj případ v minulosti, teď už před více než dvaceti lety, kdy jsem dokonce prováděl jisté výpočty množství humusu vznikajícího v závislosti na hustotě lesního porostu. Vracely se mi i jiné vzpomínky ze studií, krajně nejasné, připadalo mi například, že o les, jímž jsem procházel, není dobře postaráno – houšťka lián a parazitních rostlin byla přílišná a musela brzdit růst stromů; je mylná představa, že les ponechaný sám sobě plodí nádhernou kmenovinu s výrazně oddělenými stromy, jejichž skupiny se podobají katedrálám a mohou rovněž vyvolávat náboženské emoce panteistického typu; příroda ponechána sama sobě obvykle plodí jen beztvarou a chaotickou, celkem vzato dost ošklivou změť, složenou z různorodých rostlin; zhruba takovou podívanou mi dopřála procházka k břehům Orny.

Majitel mi doporučil, abych nekrmil laně, když nějaké potkám. Ne že by mu to připadalo v rozporu s jejich důstojností divokého zvířete (netrpělivě pokrčil rameny, jako by chtěl vyzdvihnout směšnost takové námitky), laně jsou jako většina divokých zvířat oportunističtí všežravci a žerou zhruba cokoli, nic je nenaplní takovou radostí, jako když narazí na zbytky pikniku nebo protržený odpadkový sáček; to jen že kdybych je začal krmit, vracely by se denně a už se jich nezbavím, když se do toho dají, jsou laně skutečné osiny v zadku. Nicméně pokud mě dojmou svými malými skoky a zmocní se mě emoce živočišného řádu, doporučoval čokoládové rolky, v čokoládových rolkách měly skoro až neuvěřitelné zalíbení – tím se zcela lišily od vlků, jejichž chutě se soustředily spíš na sýry, ale vlci tu v každém případě nebyli, laně mohly být zatím v klidu, do Alp anebo i Gévaudanu se hned tak nevrátí.

Žádnou laň jsem ale nepotkal a nepotkal jsem ani nic jiného, co by ospravedlňovalo mou přítomnost v tom domě ztraceném v lesích, a jak mi připadalo, skoro nevyhnutelně jsem sáhl po kusu papíru, kam jsem si poznamenal adresu a telefonní číslo Camilliny veterinární ordinace, jež jsem si vyhledal na internetu v kancelářském koutku Aymerikovy stáje v době, která jako by náležela k předchozímu životu, ale ve skutečnosti nebyla vzdálena ani dva měsíce.

Do Falaise to byla jen dvacítka kilometrů, ale cesta tam mi trvala skoro dvě hodiny. Dlouho jsem parkoval na hlavním náměstí v Putanges, fascinován hotelem du Lion Verd, prostým všech motivů kromě vlastního podivného jména – ovšem byl by zelený lev, obsažený v názvu, přijatelnější? Pak jsem se, ještě bezdůvodněji, zastavil v Bazoches-au-Houlme. Dále končilo Normandské Švýcarsko, jeho nerovnosti a okliky: posledních deset kilometrů do Falaise bylo dokonale přímých, měl jsem pocit, že sjíždím po šikmé ploše, až jsem si všiml, že jsem nechtěně zrychlil na 160 kilometrů za hodinu, což byla stupidní chyba, neboť přesně na takových místech čekaly radary, a hlavně mě ten snadný skluz pravděpodobně unášel do nicoty, Camille žila nový život, jistě si našla přítele, bylo to už sedm let, jak jsem mohl předpokládat něco jiného?

Zaparkoval jsem na úpatí hradeb, jež obklopovaly Falaise, nad nimiž čněl hrad-rodiště Viléma Dobyvatele. Plán města nebyl nijak složitý a Camillinu veterinární ordinaci jsem našel bez problémů: nacházela se na náměstí doktora Paula-Germaina, na konci ulice Saint-Gervais, očividně jedné z hlavních obchodních ulic města, a vedle kostela téhož jména – jehož raně gotické základy hodně vytrpěly při obléhání Filipem II. Augustem. V dané chvíli jsem mohl přímo vejít dovnitř, oslovit recepční a říct, že ji chci vidět. To by udělali jiní a možná že bych to nakonec po rozličných vytáčkách postrádajících význam a smysl udělal i já. Zkraje jsem zavrhl možnost telefonátu; déle jsem se zaobíral myšlenkou na dopis, osobní dopisy se staly tak vzácnými, že vždycky zapůsobí, ale nakonec jsem od ní upustil hlavně z pocitu vlastní neschopnosti.

Hned naproti byl bar, U Normandského vévody, a nakonec jsem zvolil tuto cestu v očekávání, že se mi navrátí síly, chuť do života nebo něco podobného a povedou mě. Objednal jsem si pivo, které, jak jsem cítil, bude jen první z dlouhé řady, bylo teprve jedenáct dopoledne. Podnik byl miniaturní, pouhých pět stolů, a já jediný zákazník. Na veterinární ordinaci jsem měl dokonalý výhled, čas od času tam vcházeli lidé v doprovodu domácího zvířete – nejčastěji psů, občas v košíku – a vyměnili si příslušná slova s recepční. Čas od času vcházeli lidé, nejčastěji starci, i do baru, zabrali místo pár metrů ode mě a objednali si kafe s calvadosem, ale nesedli si a radši upíjeli u baru. Chápal jsem jejich volbu a ztotožňoval se s ní. Šlo o odvážné strace, již chtěli ukázat, že ještě neřekli poslední slovo a nehroutí se kvůli kolenním šlachám; byla by chyba je ignorovat. Zatímco štamgasti se oddávali této minidemonstraci síly, vedoucí pokračoval s téměř posvátnou rozvážností v četbě Paris-Normandie.

Pil jsem třetí pivo a moje pozornost lehce upadala, když se v mém zorném poli objevila Camille. Vyšla z místnosti, kde přijímala pacienty, prohodila pár slov s recepční – čas pauzy na oběd, pochopitelně. Byla ode mě dvacet metrů, ne víc, a fyzicky se vůbec nezměnila, bylo to strašné, překročila pětatřicítku, ale pořád vypadala na devatenáctiletou holku. To já se fyzicky změnil, uvědomoval jsem si, že se na mně stáří v několika vlnách podepsalo, věděl jsem to proto, že jsem se občas bez uspokojení, ale i nevole zahlédl v zrcadle, asi jako když potkáváme nepříliš otravného souseda na patře.

Ještě horší bylo, že na sobě měla džíny a světle šedou mikinu, přesně to, v čem vystoupila z vlaku z Paříže jednoho listopadového rána, tašku přes rameno, načež se naše pohledy na pár vteřin či možná minut, zkrátka na neurčitou dobu střetly a ona řekla: „Jsem Camille“, čímž stanovila podmínky dalšího řetězce okolností, nové existenciální konfigurace, z níž jsem se nedostal, z níž se nejspíš nikdy nedostanu a z níž jsem popravdě řečeno neměl v nejmenším úmyslu se dostat. Krátce jsem se vyděsil, když si obě ženy cestou z veterinární ordinace vyměnily pár slov na chodníku: jdou snad na oběd k Normandskému vévodovi? Ocitnout se tváří v tvář Camille náhodou mi připadalo jako nejhorší z možných řešení, jistota neúspěchu. Vydaly se však ulicí Saint-Gervais a upřímně, když jsem si lépe prohlédl Normandského vévodu, pochopil jsem, že mé obavy byly marné, vedoucí nenabízel nic k jídlu, dokonce ani sendviče, polední návaly nebyly jeho gusto, zato pokračoval ve vyčerpávající četbě novin, které v něm vyvolávaly podle mě až přehnaný, morbidní zájem.

Na Camillin návrat jsem nečekal, okamžitě jsem zaplatil piva a ve stavu lehké opilosti se vrátil do domu v Saint-Aubert-sur-Orne, kde na mě čekaly trojúhelníkové zdi, měděné hrnce a obecněji vzpomínky, zbývala mi lahev Grand Marnieru, ale to nestačilo, úzkost hodinu od hodiny rostla, po drobných ostrých stupních, v jedenáct večer se mě začaly zmocňovat návaly tachykardie, ihned následované nadměrným pocením a nevolností. Kolem druhé ranní jsem pochopil, že z téhle noci se jen tak nevzpamatuji.

Protože od tohoto okamžiku mi mé chování začíná unikat, váhám, zda v něm hledat nějaký smysl, tehdy se začalo zřetelně odchylovat od běžné morálky a ostatně i od běžného rozumu, jimiž jsem až do té chvíle byl dle vlastního mínění disponován. Nikdy jsem nebyl, snad jsem to dostatečně vysvětlil, silná osobnost, nebyl jsem z těch, kdo nechávají v dějinách nebo v paměti současníků nesmazatelné stopy. Už několik let jsem opět četl, tedy jestli se to tak dá říct, moje čtenářská zvídavost nebyla moc rozsáhlá, vlastně jsem četl jenom Gogolovy Mrtvé duše a nečetl jsem moc, stránku dvě denně, víc ne, a často tytéž několik dní za sebou. Tato četba mi přinášela nekonečnou rozkoš, možná nikdy jsem se necítil tak blízký jinému muži než tomuto ruskému, trochu zapomenutému autorovi, přesto bych neřekl, že na rozdíl od Gogola mě Bůh vybavil velmi složitou povahou. Bůh mi podle mě dal povahu nekonečně prostou, to spíš svět kolem mě se stal velmi složitým a nyní jsem dosáhl příliš velké složitosti světa, prostě jsem už nedokázal snést složitost světa, kde jsem se pohyboval, a tak se mé chování, které neobhajuji, stalo nepochopitelným, šokujícím a bludným.

Následujícího dne jsem dorazil do Normandského vévody v sedmnáct hodin, vedoucí baru si už zvykl na moji přítomnost, včera vypadal trochu překvapeně, dnes vůbec, položil už ruku na páčku pípy, ještě než jsem si objednal, a sedl jsem si na stejné místo. Kolem čtvrt na šest otevřela dveře veterinární ordinace asi patnáctiletá dívka, za ruku vedla malého, asi tříletého nebo čtyřletého chlapce. Camille vyběhla do místnosti a vzala ho do náručí, několikrát se otočila kolem své osy a posela ho polibky.

Takže dítě, měla dítě; tomu se říká nový fakt. Mohl jsem s tím počítat, ženy občas mají děti, faktem ale je i to, že to jediné mě nenapadlo. A mé první myšlenky popravdě nesměřovaly k tomu dítěti: dítě se dělá obvykle ve dvou, to jsem si říkal, obvykle, i když ne vždy, nyní existují různé lékařské metody, o nichž jsem slyšel, a vlastně bych býval byl radši, kdyby tohle dítě pocházelo ze zkumavky, nepřipadalo by mi tak reálné, jenže tak tomu nebylo, před pěti lety si Camille koupila lístek na vlak a vstupenku na hudební Festival des Vieilles Charrues, a zatímco byla plně plodná, vyspala se s týpkem, jehož potkala na koncertě – na jméno skupiny si nepamatovala. Nevybrala si zrovna prvního kolemjdoucího, ten člověk, student ekonomky, nebyl ani příliš ošklivý, ani příliš hloupý. Jediný háček byl, že fandil heavy metalu, ale nikdo není dokonalý, že, a na fanouška heavy metalu byl slušný a čistotný. Došlo k tomu v jeho stanu, stojícím na louce několik kilometrů od koncertních scén; proběhlo to ani dobře, ani špatně, prostě jak mělo; otázce prezervativu se vyhnuli, jak to tak s chlapy bývá. Vzbudila se dřív a nechala mu list ze svého zápisníku Rhodia, na němž stálo falešné číslo mobilu; to popravdě ani nemusela, neboť nebyla velká pravděpodobnost, že by jí zavolal. Nádraží bylo sice pět kilometrů daleko, ale bylo hezky, letní jasné příjemné ráno.

Její rodiče přijali novinu rezignovaně, věděli, že svět se změnil, ne nutně k lepšímu, říkali si v duchu, ale změnil se, a aby naplnila svou reprodukční funkci, nová generace si musela procházet divnými oklikami. Takže potřásli hlavou, každý svou, ale trochu rozdílně: u otce přece jen přetrvával stud, pocit, že aspoň částečně selhal ve výchově a že to mělo proběhnout jinak, zatímco matka už v podstatě žila v radostném očekávání svého vnuka – neboť věděla, že půjde o chlapce, měla o tom okamžitě jistotu, a ta se skutečně splnila.

Kolem devatenácté Camille vyšla ve společnosti recepční, jež pokračovala ulicí Saint-Gervais, zamkla ordinaci a nasedla do Nissanu Micra. Víceméně jsem počítal s tím, že ji budu sledovat, tedy projelo mi to hlavou, dřív přes den, ale zaparkoval jsem u hradeb, příliš daleko, neměl jsem čas dojít k autu a stejně jsem se na to necítil, ne toho večera, přece jen tu bylo dítě, celou situaci bylo potřeba znovu zvážit a prozatím jsem usoudil, že je lepší zajít do Carrefour Marketu ve Falaise a koupit novou lahev Grand Marnieru, spíš dvě.

Další den byla sobota, ale Camillina veterinární ordinace nebude zavřená, říkal jsem si, pravděpodobně půjde dokonce o nejvytíženější den v týdnu, když jejich pes onemocní, lidi čekají, až budou mít čas, tak to obvykle v životě lidí chodí. Škola, školka nebo jesle jejího syna zavřeno mít budou, nejspíš si v sobotu najímala slečnu na hlídání, zkrátka zřejmě bude sama, a to mi připadalo příhodné.

Dorazil jsem už v půl dvanácté pro případ, který mi nepřipadal pravděpodobný, že má v sobotu odpoledne zavřeno. Vedoucí dočetl Paris-Normandie, ale zabral se do stejně tak vyčerpávající četby France Footballu, šlo o vyčerpávajícího čtenáře, i takoví jsou, poznal jsem je, již se nespokojí s titulky, s premiérovými prohlášeními nebo s výší Neymarova přestupu, ale jdou do hloubky; jsou solí osvícené veřejnosti, pilířem zastupitelské demokracie.

Ve veterinární ordinaci se slušným tempem střídali zákazníci, ale Camille zavřela dřív než včera, bylo asi sedm večer. Tentokrát jsem zaparkoval v postranní aleji několik metrů od ní, až mě na okamžik vystrašilo, že by mohla poznat moje auto, ale to moc nehrozilo. Před dvaceti lety, když jsem ho kupoval, mercedes třídy G nebyl zas tak rozšířený, lidi si ho kupovali, když plánovali přejet Afriku nebo minimálně Sardinii; dnes byl v módě, jeho vintage stránka lidi sváděla, zkrátka se z něj stalo víceméně pozérské auto.

Zabočila do Bazoches-au-Houlme a přesně ve chvíli, kdy vyrazila směrem na Rabondanges, jsem nabyl jistoty, že se synem žije sama. Ta myšlenka nebyla jen dcerou přání: šlo o intuitivní, mocnou, přestože nepodloženou jistotu.

Jeli jsme po silnici do Rabondanges sami a já lehce zpomalil, abych jí dal náskok; mlha stoupala, sotva jsem rozeznával její zadní světla.

Příjezd k jezeru v Rabondanges, kde se začalo stmívat, na mě zapůsobil: táhlo se kilometry daleko po obou stranách mostu, uprostřed hustých dubových a jilmových lesů. Pravděpodobně šlo o přehradní jezero; skoro nikde nebyla vidět známka lidské činnosti, ta krajina mi nepřipomínala nic francouzského, ale spíše Norsko nebo Kanadu.

Zaparkoval jsem za restaurací-barem na vrcholu svahu, v sezoně zavřené, jejíž terasa nabízela „panoramatický výhled na jezero“ a ona sama pořádání banketů a v létě i zmrzlinu v jakoukoli hodinu. Camillino auto vjelo na most; vytáhl jsem svůj dalekohled Schmidt & Bender z přihrádky na rukavice. Už jsem se nebál, že ji ztratím, protože jsem vytušil, kam jede: několik stovek metrů za most k malé dřevěné chalupě s terasou vedoucí na jezero. Domek, ztracený uprostřed lesů, se vážně podobal domečku pro panenky, obklíčenému obry.

A skutečně, hned za mostem Nissan Micra vjel na svažující se cestu a poté zastavil rovnou pod terasou. Camille přivítala asi patnáctiletá dívka – táž, již jsem viděl včera. Vyměnili si několik slov, načež dívka odjela na skútru.

Čili Camille žila tady, v izolovaném domě uprostřed lesů, kilometry od lidí – tedy to jsem přeháněl, kilometr či dva směrem na sever stál jiný dům, trochu větší, ale tam se očividně jezdilo na prázdniny, okenice měl zavřené. Pak tu byl panoramatický restaurant-bar La Rotonde, za nímž jsem parkoval a o němž jsem si trochu detailněji zjistil, že otvírá v dubnu, na začátku velikonočních prázdnin (hned vedle stál dokonce klub vodního lyžování, který měl znovu otevřít zhruba touž dobou). Vstup do restaurace chránil alarm, ve spodní části digitální skříňky blikala červená kontrolka; níže jsem však objevil služební vchod, umožňující přístup dodavatelů, jehož jsem bez obtíží vylomil zámek. Vevnitř bylo spíš mírně, mnohem příjemněji než venku, musel tam být někde termostat, nejspíš hlavně k ochraně sklepa – krásného sklepa s mnoha lahvemi. Z hlediska pevné stravy to tak slavné nebylo, spočívala v konzervách na několika policích – převážně zeleniny a ovoce v nálevu. Objevil jsem rovněž tenkou matraci na malé železné posteli; sloužila zřejmě v sezoně k odpočinku zaměstnancům. Snadno jsem ji vynesl nahoru, do panoramatické restaurační místnosti, a usadil jsem se s dalekohledem po ruce. Matrace zdaleka nebyla pohodlná, ale bar překypoval načatými lahvemi aperitivu, prostě nevím, jak bych to přesně popsal, ale poprvé za několik měsíců – nebo spíš let – jsem cítil, že jsem přesně tam, kde jsem měl být, a jednoduše řečeno jsem byl šťastný.

Seděla na pohovce v obývacím pokoji, syn vedle ní a dívali se na DVD, které jsem úplně neidentifikoval, pravděpodobně na Lvího krále, potom děcko usnulo, vzala ho do náručí a zamířila ke schodům. Krátce poté zhasla světla v celém domě. Osobně jsem měl jen baterku a žádné jiné řešení: byl jsem si jistý, že na takovou dálku si mě nemůže všimnout, ale kdybych rozsvítil v celé místnosti, pojala by podezření, že se děje něco nenormálního. Rychle jsem se občerstvil na prahu kuchyně hráškovou konzervou a pak další s broskvemi v sirupu, doprovodil to lahví Saint-Émilionu a skoro okamžitě usnul.

Následujícího dne v jedenáct hodin Camille vyšla z domu, upevnila syna v dětské sedačce a vyrazila zpátky přes most opačným směrem, přičemž její auto projelo asi deset metrů od restaurační místnosti; před polednem bude v Bagnoles-de-l’Orne.

Vše existuje, žádá si existenci, a tak nastávají situace, ty občas přinášejí emotivní konfigurace a naplní se osud. Situace, kterou jsem popsal, pokračovala přibližně tři týdny. Přijížděl jsem obvykle v sedmnáct hodin, rovnou zasedl na své pozorovací stanoviště, už jsem si počínal spořádaněji, měl jsem popelník, baterku… Občas jsem si přivezl šunku v plátcích, abych doplnil zeleninové konzervy z kuchyně; jednou jsem se dokonce vybavil česnekovou klobásou. Co se zásob alkoholu týče, vydržel bych s nimi měsíce.

Bylo nyní jasné nejen to, že Camille žije sama, že nemá milence, ale že nemá ani přátele; během oněch tří týdnů neměla jedinou návštěvu. Jak k tomu mohla dospět? Jak jsme oba mohli takhle skončit? A abych použil slov komunistického barda: takhle lidé žijí?

Inu ano, odpověď zní ano, uvědomoval jsem si pomalu. A zároveň mi docházelo, že lepší to nebude. Camille teď procházela hlubokým a exkluzivním vztahem se svým synem; potrvá to ještě aspoň deset let, možná spíš patnáct, než ji opustí a půjde studovat – neboť se bude dobře učit, na což pozorně a oddaně dohlédne jeho matka, a pak půjde na vysokou, o tom jsem vůbec nepochyboval. Postupně se věci zkomplikují, objeví se holky – a pak, co hůř, jedna holka, jíž se nedostane vřelého přijetí, a tak se Camille stane zátěží, překážkou (a i kdyby to nebyla holka, ale kluk, situace by byla sotva lepší, už nežijeme v době, kdy matky s úlevou vítají homosexualitu svých synů, žijí normálně v párech, teplouši, a stejně tak unikají mateřské nadvládě). Tehdy začne bojovat, aby si uchovala jedinou lásku svého života, život bude chvíli bolet, ale nakonec se smíří s nevyhnutelným a podřídí se „přírodním zákonům“. Bude volná, zase volná a sama – ale bude jí padesát, a to bude pochopitelně moc, o mně ani nemluvě, já sotva žil teď, za patnáct let budu víc než pokročile mrtvý.

Steyr Mannlicher jsem nepoužil už dva měsíce, ale díly do sebe snadno zapadly, hladce a přesně, obrobili je vážně obdivuhodně. Zbytek odpoledne jsem trénoval na opuštěném domě o něco dál v lese, kde zbývalo rozbít několik oken: nic jsem nezapomněl, přesnost na pět set metrů jsem měl pořád skvělou.

Přicházelo v úvahu, že by Camille kvůli mně ohrozila onen dokonalý vztah vzájemného splynutí, jejž prožívala se synem? A bylo představitelné, že by on, syn, souhlasil, že se bude dělit o matčin cit s jiným mužem? Odpovědi na tyto otázky byly zcela evidentní a závěr nevyhnutelný: on, anebo já.

Vražda čtyřletého dítěte neodvratně vede k silným mediálním emocím, mohl jsem čekat, že na mé dopadení budou vynaloženy značné pátrací zdroje. Panoramatickou restauraci rychle identifikují jako místo výstřelu, ale nikdy jsem si nesundával gumové rukavice, v budově ani na okamžik, byl jsem si jistý, že jsem nenechal otisky. Co se týče DNA, nevěděl jsem přesně, co umožňuje jeho odebrání: krev, sperma, vlasy, sliny?

Připravil jsem si igelitovou tašku, kam jsem postupně vyhazoval nedopalky, jež jsem měl v puse; na poslední chvíli jsem k nim přidal i příbory, jimiž jsem jedl, ale připadalo mi, že trochu přeháním, popravdě řečeno moje DNA nikdy nikdo neodebíral, systematický odběr DNA mimo trestní řízení nebyl nikdy odhlasován, v některých ohledech jsme žili ve svobodné zemi, zkrátka neměl jsem pocit velkého ohrožení. Klíč k úspěchu podle mě tkvěl v rychlém provedení: za méně než minutu po výstřelu jsem mohl definitivně opustit La Rotonde; za méně než hodinu jsem mohl být na dálnici do Paříže.

Jednou večer, když jsem si myšlenkově přehrával parametry činu, se mi vybavil jiný večer v Morzine, jednatřicátého prosince, první silvestrovský večer, kdy mi rodiče dovolili zůstat vzhůru až do půlnoci, navštívilo je pár přátel, pravděpodobně šlo o malou oslavu, ale na to jsem si nevzpomínal, naopak jsem si vzpomínal na své absolutní opojení při pomyšlení, že vstupujeme do nového roku, naprosto nového roku, v němž každé gesto včetně těch nejbanálnějších, včetně toho, že se napiju z misky kakaa, bude v jistém smyslu provedeno poprvé, mohlo mi být tehdy tak pět let, trochu víc než Camillině synovi, ale život jsem vnímal jako sled šťastných událostí, který mohl jen růst, jen vést v budoucnosti k ještě pestřejšímu a většímu štěstí, a ve chvíli, kdy se mi tato vzpomínka vybavila, jsem věděl, že chápu Camillina syna a že tato totožnost mi dává právo zabít ho. Popravdě řečeno, kdybych byl jelen nebo brazilský makak, otázka by ani nevznikla: první, co udělá savčí samec, když dobude samici, je, že zlikviduje veškeré předchozí potomstvo, aby si zajistil převahu svého genotypu. V prvních lidských populacích toto chování dlouho přetrvalo.

Mám nyní spoustu času přemýšlet o těchto několika hodinách, ba minutách, nemám v životě v podstatě jiný program než na ně myslet: nemyslím, že protichůdné síly, síly, jež se mě snažily zastavit na cestě k vraždě, mají mnoho společného s morálkou; spíš šlo o otázku antropologickou, otázku přináležitosti k pozdnímu druhu, přijetí kódů pozdního druhu – jinak řečeno o otázku konformismu.

Kdybych dokázal překročit tyto meze, odměna by samozřejmě nebyla okamžitá. Camille by trpěla, strašně by trpěla, musel bych vyčkat aspoň půl roku, než navážu kontakt. A pak bych se k ní vrátil a znovu by mě milovala, protože mě nikdy milovat nepřestala, bylo to takhle prosté, jenomže by chtěla jiné dítě a chtěla by ho rychle; a to by se stalo. Před několika lety došlo k širokému vybočení z dráhy, strašně jsme se odchýlili od svých normálních osudů; já udělal první chybu, ale Camille ji trumfla; nyní nastal čas oprav, bylo akorát načase, měli jsme poslední šanci a já jediný ji mohl proměnit, já jediný měl karty v ruce a řešení na konci pušky Steyr Mannlicher.

Příležitost se naskytla následující sobotu během dopoledne. Byl začátek března, vzduch v sobě měl již jarní mírnost, a když jsem o několik centimetrů otevřel jedno z vysokých oken vedoucích na jezero, abych jím prostrčil hlaveň zbraně, necítil jsem žádný chladný závan, nic, co by mohlo kompromitovat stabilitu míření. Dítě sedělo u stolu na terase před velkou krabicí s díly puzzle podle Disneyho – konkrétně Sněhurky, informoval mě dalekohled, jíž zatím sestavilo obličej a hruď. Než jsem zvolil polohu zbraně, nastavil jsem puškohled na maximum a poté jsem začal dýchat pravidelně a pomalu. Hlava dítěte z profilu zabírala celé hledí; vůbec se nehýbalo, plně soustředěné na puzzle – je fakt, že tahle cvičení vyžadují velkou soustředěnost. Několik minut předtím jsem viděl slečnu na hlídání zmizet k pokojům na patře – všiml jsem si, že když se dítě pohroužilo do četby nebo hry, využívala toho a odebrala se nahoru surfovat po internetu, poté co si nasadila náhlavní sluchátka; pravděpodobně jí to vydrží pár hodin, nepředpokládal jsem, že by se vrátila, než dá dítěti oběd.

Asi deset minut zachovávalo úplnou nehybnost s výjimkou pomalých pohybů rukou, jimiž hrabalo v hromádce kartonových dílů – Sněhurčin živůtek bude brzy hotov. Jeho nehybnost se rovnala jen té mé – nikdy jsem nedýchal tak zvolna, zhluboka, nikdy se mi tak málo netřásly ruce, nikdy jsem tak dobře neovládal svou zbraň, cítil jsem, že jsem připraven vyslat dokonalou, osvobozující a jedinečnou střelu, nejdůležitější střelu svého života, vlastně jediný účel měsíců tréninku.

Uběhlo tak asi deset, ale spíš patnáct nebo dvacet nehybných minut, načež se mi roztřásly prsty a zhroutil jsem se na zem, tváře mi drhly o tenký koberec a já pochopil, že je konec, že nevystřelím, že nedokážu změnit běh věcí, že mechanismy neštěstí jsou silnější, že už se nikdy nesetkám s Camille a že umřeme sami, nešťastní a sami, každý ve svém koutě. Když jsem se zvedl, celý jsem se chvěl, zrak mi zamlžily slzy a zmáčkl jsem nazdařbůh spoušť, vysoké okno panoramatické místnosti se rozletělo na stovky střepů a zazněla rána, že ji možná naproti slyšeli, pomyslel jsem si. Namířil jsem dalekohled na dítě: ne, nepohnulo se, stále se soustřeďovalo na puzzle, Sněhurčiny šaty získávaly tvar.

Pozvolna, velmi pomalu, s pomalostí pohřebního obřadu jsem rozšrouboval Steyr Mannlicher na díly, které zapadly stále tak přesně do svých pěnových přihrádek. Když jsem zavřel polykarbonátové pouzdro, napadlo mě nejdřív, že je hodím do jezera, ale takový ostentativní projev porážky mi rychle přišel zbytečný, neúspěch byl i bez toho završen, zdůrazňovat to by bylo nespravedlivé vůči té poctivé karabině, která si sama žádala jen to, aby sloužila svému uživateli a přesně a skvěle vykonávala jeho záměry.

Pak mě zadruhé napadlo přejít most a představit se dítěti. Dvě tři minuty jsem si s tou myšlenkou pohrával, nakonec jsem dopil lahev likéru Gignolet-Kirsch, jíž jsem se obsloužil, a tehdy se mi vrátil rozum nebo aspoň normální forma rozumu, mohl jsem se nanejvýš stát otcem nebo náhražkou, a co by takové dítě dělalo s otcem, k čemu by vůbec nějakého potřebovalo? Naprosto k ničemu, měl jsem pocit, že řeším zadání už vyřešené rovnice, rovnice vyřešené v můj neprospěch, jak jsem řekl, měl to být on, nebo já, a zbyl on.

Zatřetí jsem už rozumněji uložil zbraň do kufru svého G 350 a vyrazil směrem na Saint-Aubert. Za něco přes měsíc někdo přijde otevřít restauraci, zjistí stopy squattingu, pravděpodobně pomyslí na bezdomovce, rozhodne se instalovat alarm i dole u vstupu pro dodavatele – nebylo ani jisté, že četnictvo zahájí vyšetřování a začne hledat otisky.

Pokud šlo o mě, zdánlivě už nic nemohlo zbrzdit můj pád do záhuby. Dům v Saint-Aubert-sur-Orne jsem nicméně neopustil, aspoň ne hned. Zpětně mi to připadá obtížně pochopitelné; v nic jsem nedoufal, plně jsem si uvědomoval, že nemám v co doufat, moje analýza situace mi připadala úplná a přesná. Existují oblasti lidské psýchy, jež zůstávají dost neprobádané, protože naštěstí jen málo lidí se octlo v situaci, kdy se tam museli vydat, a ti, kdo tak učinili, si odtamtud obvykle neodnesli dost rozumu, aby je mohli přijatelně popsat. Tyto oblasti jsou přístupné jen pomocí paradoxních, a dokonce absurdních výroků, z nichž se mi skutečně vybavuje jedině doufat nade vši naději. Nepodobá se to noci, je to mnohem horší; a i když jsem to osobně nezažil, myslím, že i ti, již se ponořili do opravdové noci, polární noci, trvající šest měsíců, si stále uvědomují koncept slunečního světla nebo vzpomínku na ně. Vstoupil jsem do nekonečné noci, i v ní však hluboko ve mně cosi přežívalo, byť mnohem menšího než naděje, řekněme nejistota. Dalo by se také říct, že i když jsme osobně prohráli, vyložili poslední kartu, u některých z nás – ne u všech, ne u všech – přetrvá myšlenka, že něco na nebesích převezme řízení, svévolně rozhodne, znovu rozdá karty, znovu rozhodí kostky, a to i tehdy, pokud jsme nikdy v životě nepocítili zásah, ale ani přítomnost nějakého božstva, i tehdy, kdy si uvědomujeme, že si příznivý zásah shůry nijak zvlášť nezasloužíme, a dokonce tedy i v případě, že nám s ohledem na kupu chyb a přešlapů, jež obsáhl náš životaběh, dojde, že si ho zasloužíme míň než kdokoli jiný. Nájem domu měl vypršet až za tři týdny, takže jsem měl aspoň tu výhodu, že poskytoval mé pomatenosti mantinely – byť se nedalo důvodně předpokládat, že bych v dané situaci vydržel déle než několik dní. A tak či onak tu byla okamžitá nutnost, totiž cesta do Paříže a zpátky, abych mohl přejít na dvacet miligramů captorixu, jednalo se o základní sebezáchovné opatření, jež jsem nemohl zanedbat. Domluvil jsem si schůzku s doktorem Azotem na pozítří na jedenáctou dopolední, krátce po příjezdu vlaku na Saint-Lazare, s časovou rezervou pro případ pravděpodobného zpoždění.

Cesta mi kupodivu celkem prospěla a umožnila mým myšlenkám odchýlit se k sice nepříjemným, leč neosobním úvahám. Vlak dorazil do nádraží Saint-Lazare s pětatřicetiminutovým zpožděním, s nímž jsem zhruba počítal. Starobylá pýcha železničářů při dodržování jízdního řádu, začátkem dvacátého století tak mocná a zakořeněná, že si obyvatelé venkova seřizovali hodinky podle průjezdu vlaků, vzala za své. Státní francouzské dráhy byly jednou z firem, jejichž krachu a naprostému úpadku mi bylo dáno za života přihlížet. Nejenže orientační časy řádů bylo nyní nutné považovat za pouhé žerty, ale z meziměstských vlaků jako by zmizela i jakákoli možnost občerstvení, jakož i známky údržby vozového parku – z pořezaných sedaček se šklebila neprůhledná výplň a záchody, tedy aspoň ty, jež nebyly mimo provoz, se nacházely v tak odporném stavu, že jsem tam nedokázal vkročit a malou potřebu vykonal radši z plošiny mezi vagony.

Atmosféra globální katastrofy vždycky trošku ulevuje od katastrof individuálních, možná i proto jsou sebevraždy za válek tak vzácné, a do Aténské ulice jsem zamířil skoro lehkým krokem. Hned první pohled, který mi doktor Azote věnoval, mě nicméně zbavil iluzí. Zahrnoval znepokojení, soucit a prostou profesionální starost. „Vážně se mi nezdáte, člověče…,“ poznamenal stručně. Mohl jsem protestovat tím míň, že mě neviděl několik měsíců, takže měl – logicky na rozdíl ode mě – možnost srovnání.

„Jasně, předepíšu vám dvacet miligramů,“ pokračoval, „ale víte, patnáct miligramů nebo dvacet… Antidepresiva nezvládnou všechno, to víte, předpokládám.“ Věděl jsem. „A nezapomínejte, že dvacet miligramů je maximální dávka na trhu. Samozřejmě můžete brát dvě tablety, přejít na dvacet pět, třicet a pak na třicet pět, ale kde to skončí? Vážně, nedoporučuju vám to. Fakt je, že se to testovalo na dvacet a ne na víc, a nechce se mi moc riskovat. Jak jste na tom teď sexuálně?“

Zůstal jsem koukat s otevřenou pusou. Přitom to nebyla špatná otázka, musel jsem uznat, že nějakou souvislost s mojí situací mít musela, souvislost, jež mi připadala vzdálená, nejasná, ale přesto relevantní. Neodpověděl jsem, ale asi jsem rozpřáhl ruce, lehce otevřel ústa, zkrátka musel jsem dost jasně vyjadřovat nicotu, protože řekl:

„Dobře. Dobře, chápu…“

„Přece jenom vám ale vezmeme krev, abychom zkontrolovali hladinu testosteronu. Předpokládám, že bude velmi nízká, neboť serotonin produkovaný pomocí captorixu na rozdíl od přírodního serotoninu potlačuje jeho tvorbu. Neptejte se mě proč, nevíme. Normálně, říkám normálně, by tenhle účinek měl být zcela zvratný, jakmile přestanete brát captorix, vrátí se, tedy to aspoň vyplývá ze studií, zároveň si nikdy nemůžeme být jisti na sto procent, kdybychom čekali na naprostou vědeckou jistotu, nikdy bychom neuvedli na trh jediný lék. Chápete?“ Přikývl jsem.

„I když, i když…“ pokračoval, „nezůstaňme u testosteronu, nechám vám udělat celkovou hormonální bilanci. Akorát že nejsem endokrinolog, něco mi může uniknout, nechtěl byste se obrátit na odborníka? O jednom dobrém bych vědět.“

„Radši ne.“

„Radši ne… No, budu předpokládat, že je to projev důvěry. Tak budiž, zkusíme se posunout. S hormony to v zásadě není komplikované, stačí jich zkouknout tak deset. Navíc mě endokrinologie bavila, když jsem studoval, byl to jeden z mých oblíbených předmětů, rád se k tomu zas vrátím…“ Zdálo se, že zakouší neurčitý nával nostalgie, jak to asi nevyhnutelně bývá od jistého věku, když si vybavíme svá studentská léta, rozuměl jsem mu tím spíš, že i já měl tehdy moc rád biochemii, studium jejích složitých molekul mi způsobovalo zvláštní potěšení, rozdíl byl v tom, že jsem se zajímal spíš o rostlinné molekuly, jako jsou chlorofyl nebo antokyany, ale základ byl zhruba stejný, měl jsem zcela jasno, o čem mluví.

Odešel jsem tedy se dvěma recepty a pořídil si Captorix 20 mg v jedné lékárně u nádraží Saint-Lazare. Co se hormonální analýzy týkalo, počká, až se vrátím do Paříže. Bylo nyní nevyhnutelné, že se sem vrátím, dokonalá samota je tu přece jen normálnější, víc ladí s prostředím.

Ještě jednou jsem se přece jen vrátil k břehům jezera v Rabondanges. Zvolil jsem nedělní poledne, kdy jsem si byl jistý, že Camille nebude doma, ale na obědě s rodiči v Bagnoles-de-l’Orne. Myslím, že kdyby tu byla, nebyl bych schopen definitivního rozloučení. Definitivního rozloučení? Vážně jsem tomu věřil? Ano, vážně jsem tomu věřil, koneckonců jsem viděl lidi umírat a já také v dohledné době umřu, s definitivním loučením se setkáváme pořád, po celý život, pokud tedy není požehnaně krátký, setkáváme se s ním prakticky každý den. Bylo absurdně krásné počasí, jasné a hřejivé slunce osvětlovalo vody jezera a odráželo se v lesích. Vítr neskučel, vlny nešuměly, příroda projevovala téměř urážející absenci empatie. Vše bylo mírné, klidné, majestátní. Mohl bych žít sám s Camille v tom izolovaném dřevěném domku a být šťastný? Ano, věděl jsem, že ano. Má potřeba společenských vztahů (pokud označují vztahy jiné než milostné), nejdřív velmi slabá, klesla během let na nulu. Bylo to normální? Je pravda, že naši nepříliš lákaví předkové žili v kmenech o několika desítkách jedinců a že tento model, kvantitativně odpovídající velikosti osad, se dlouho udržel jak u lovců a sběračů, tak u prvních rolnických populací. Ale od té doby uplynulo dost času, lidé vynalezli město a jeho přirozený přívěsek, samotu, k níž mohl skutečnou alternativu tvořit jen pár. Už nikdy se nevrátíme ke kmenovému životu, a i když bylo možné, co tvrdili někteří nepříliš inteligentní sociologové, že nové kmeny lze vidět ve „smíšených rodinách“, osobně jsem se se žádnou smíšenou rodinou v tomto smyslu nesetkal, zato s rozpadlými rodinami ano, dokonce jsem nepoznal skoro nic jiného, samozřejmě s výjimkou mimochodem dost četných případů, kdy proces rozpadu začal už ve fázi páru, před rozmnožováním. Proces „směšování“ jsem však neměl možnost pozorovat, „když naše srdce tu již mělo vinobraní, je tento život zlo“, psal podle mě případněji Baudelaire, tu historku se smíšenými rodinami bych považoval jen za nechutnou hovadinu, i kdyby nešlo o čistou, optimistickou, postmoderní vyšinutou propagandu, určenou nejprivilegovanějším socioprofesním marketingovým kategoriím, irelevantní za hranicemi pařížského okruhu. Takže ano, dokázal bych žít sám s Camille v tom domku izolovaném v lesích, každé ráno sledovat, jak slunce vychází nad jezerem, a myslím, že bych byl šťastný. Jenže jak se říká, život rozhodl jinak, měl jsem sbaleno, a v Paříži jsem mohl být začátkem odpoledne.

Recepční hotelu Mercure jsem poznal bez problémů, stejně jako ona mě. „Jste zpátky?“ zeptala se, což jsem potvrdil s náznakem emocí, neboť jsem cítil, s jistotou cítil, že měla na jazyku: „Vrátil jste se k nám?“, ale zábrany jí to na poslední chvíli nedovolily, musela mít velmi přesný pojem o familiérnostech, jež si mohla dovolit k zákazníkovi, byť věrnému. Připadalo mi, že následující větu, „Zůstanete týden?“, pronesla úplně stejně jako před několika měsíci, když jsem se tu objevil poprvé.

S dětinským a až patetickým uspokojením jsem přivítal svůj miniaturní hotelový pokoj, jeho funkční a vynalézavé zařízení, a hned druhý den jsem se vrátil ke svým každodenním okruhům vedoucím od hospody O’Jules ke Carrefour City přes ulici Abela Hovelaqua, na nějž jsem krátce navázal třídou Gobelinů, až jsem dospěl ke konečné odbočce do třídy Sestry Rosalie. Něco v atmosféře se ale celkově změnilo, uběhl skoro rok a byl začátek května, výjimečně mírný květen, skutečný předobraz léta. Když jsem potkával dívky v krátkých sukních nebo přiléhavých legínách, sedící kousek ode mě v hospodě O’Jules, kde si objednávaly kávičky a pravděpodobněji než plány na životní pojištění možná si svěřovaly milostné novinky, normálně bych býval měl zakoušet cosi jako touhu nebo aspoň chuť. Necítil jsem však nic, naprosto nic, přestože jsme teoreticky patřili ke stejnému druhu, a připomněl jsem si, že mě doktor Azote požádal, abych mu dal poslat kopii výsledků hormonálního vyšetření.

Zavolal jsem mu o tři dny později, působil rozpačitě. „Poslyšte, je to divné… Kdyby vám to nevadilo, poradím se s kolegou. Domluvíme si schůzku za týden?“ Bez komentářů jsem si zapsal termín do diáře. Když vám doktor řekne, že vám výsledky vašeho rozboru připadají divné, normálně vás to aspoň znepokojí; to nebyl můj případ. Hned jak jsem zavěsil, jsem si pomyslel, že jsem mohl nějaké znepokojení aspoň předstírat, prostě trochu se zajímat, to ode mě zřejmě čekal. Pokud ovšem, řekl jsem si potom, skutečně nepochopil, jak jsem na tom; tato myšlenka se mi nelíbila.

Schůzku jsme měli následující pondělí v 19.30, předpokládám, že jsem byl poslední klient, dokonce uvažuji, zda to schválně trochu neodložil. Vypadal vyčerpaně, zapálil si camelku a jednu nabídl i mně – působilo to trochu jako poslední cigareta před popravou. Všiml jsem si, že na listech s výsledky mé analýzy naškrabal několik výpočtů. „Takže…,“ řekl, „hladina testosteronu je fakt nízká, to jsem čekal, může za to captorix. Ale problém je, že máte velmi vysokou hladinu kortizolu, vylučujete neuvěřitelné množství kortizolu. Vlastně… můžu mluvit upřímně?“ Odpověděl jsem, že ano, že v duchu upřímnosti jsem vnímal i tón naší dosavadní komunikace. „No, jak bych vám to…,“ přece jen zaváhal, rty se mu lehoučce zatřásly a pak řekl: „Vypadá to, že jednoduše umíráte smutkem.“

„To existuje, smrt smutkem, dává to smysl?“ byla jediná odpověď, jež mě napadla.

„No, moc vědecká terminologie to není, ale proč nenazývat věci pravými jmény… Tedy nezabije vás smutek, ne přímo. Předpokládám, že jste už začal přibírat.“

„Jo, myslím, že jo, pořádně nevím, ale řekl bych, že jo.“

„S kortizolem je to nevyhnutelné, budete tloustnout a ztloustnete tak, že budete vážně obézní. A obézním lidem se smrtelné nemoci nevyhýbají, výběr je obrovský. To, proč jsem změnil názor na vaši léčbu, je kortizol. Váhal jsem, jestli vám mám doporučit, abyste vysadil captorix, protože jsem se bál, že vám vyskočí kortizol; ale teď vážně nevím, jak by vám mohl narůst ještě víc.“

„Takže mi doporučujete přestat brát captorix?“

„No… to není snadné rozhodnout. Protože když ho vysadíte, vaše deprese se vrátí, a dokonce se vrátí mnohem silnější, bude z vás úplná larva. Na druhou stranu, pokud ho budete brát dál, můžete nad sexualitou udělat kříž. Teď by to chtělo udržet serotonin na rozumné úrovni – to jde, teď jste v cajku –, ale při současném utlumení kortizolu, a možná trochu navýšit dopamin a endorfiny, to by bylo ideální. Ale mám pocit, že nemluvím moc jasně, rozumíte mi?“

„Ne úplně, popravdě řečeno.“

„Ok…“ Opět koukl na list papíru, připadalo mi, že sám doopravdy nevěří svým výpočtům, načež se na mě podíval a prohodil: „Myslel jste na děvky?“ Zůstal jsem jako opařený a asi jsem se mu s otevřenou pusou jevil dost pomateně, protože pokračoval:

„Teda dneska se jim říká escort, ale vyjde to nastejno. Z finančního hlediska na tom myslím nejste zle?“

Potvrdil jsem mu, že aspoň v tomto bodě je vše v pořádku.

„Dobře…,“ zdálo se mi, že ho moje reakce povzbudila, „některé nejsou špatné, víte. Tedy buďme upřímní, jsou to výjimky, většina jsou čistě stroje na prachy, navíc mají pocit, že musí hrát komedii touhy, rozkoše, lásky a tak vůbec, to možná funguje s hodně mladýma a hodně blbýma lidma, ale ne s námi (pravděpodobně chtěl říct s „vámi“, ale fakt je, že řekl s „námi“, byl to opravdu pozoruhodný lékař). Zkrátka v našem případě to může jen zvýšit zoufalství. Ale přece jenom člověk šuká, to není nic, a když můžete šukat s holkama, co nějak vypadají, je to lepší, to nejspíš víte.“

„Čili,“ pokračoval „připravil jsem vám malý seznam…“ Ze zásuvky stolu vytáhl stránku A4, na které stála tři jména: Samantha, Tim a Alice; za každým následovalo číslo mobilu.

„Nemusíte říkat, že voláte ode mě. Tedy vlastně radši jo, jsou to holky, co si dávají pozor, to je třeba chápat, nemají snadnou práci.“

Chvíli jsem se vzpamatovával z překvapení. V jistém smyslu jsem to chápal, doktoři nezmůžou všechno, a aby člověk dokázal žít, ráno vstát, jak se říká, potřebuje aspoň trochu rozkoše, ale ten návrh byl přece jenom překvapivý a zmlkl jsem, i on potřeboval pár minut přemýšlet (v Aténské ulici nyní nebyl žádný provoz, v místnosti vládlo dokonalé ticho).

„Nejsem příznivcem smrti. Smrt obecně nemám rád. Jistě, jsou případy…,“ (udělal neurčité, netrpělivé gesto, jako by odmítal obvyklou, hloupou námitku), „je pár případů, kdy jde o nejlepší řešení, případů mimochodem velmi vzácných, mnohem vzácnějších, než se říká, morfium funguje skoro vždycky a v případně naprosto vzácných případů nesnášenlivosti morfia zbývá hypnóza, ale tak daleko nejste, zaplaťpánbůh, vždyť vám není ani padesát. Je třeba si uvědomit, že kdybyste žil v Belgii nebo v Holandsku a žádal o eutanazii, s vaší depresí by vám ji schválili bez problémů. Ale já jsem lékař, a když za mnou přijde člověk a řekne: ‚Jsem v depresi, chci se zastřelit‘, odpovím mu snad: ‚Ok, zastřelte se, poradím vám…‘? Ne, řeknu, je mi líto, ale kvůli tomu jsem medicínu nestudoval.“

Potvrdil jsem mu, že se prozatím rozhodně nechystám ani do Belgie, ani do Holandska. Zdálo se, že ho to uklidnilo, nějaké takové prohlášení ode mě myslím očekával, vážně jsem na tom byl až takhle očividně strašně? Zhruba jsem pochopil, co mi vysvětlil, ale přece jenom mi jedna věc unikala, a tak jsem se ho zeptal: je jediným způsobem, jak snížit nadměrnou sekreci kortizolu, sexualita?

„Ne, vůbec ne. Kortizolu se často říká stresový hormon, a ne náhodou. Jsem si například jistý, že mniši moc kortizolu nevylučují; ale to už není můj obor. Takže jo, vím, že může znít divně, když vás označím za vystresovaného, když děláte houby celé dny, ale čísla jsou tu!“ živě poklepal na můj papír s výsledky, „jste ve stresu, jste ve stresu do neuvěřitelné míry, je to skoro, jako byste vyhořel v klidovém stavu, jako byste se sžíral zevnitř. Tedy tyhle věci se trochu těžko vysvětlují. Navíc začíná být pozdě…“ Podíval jsem se na hodinky, bylo devět pryč, vážně jsem zneužíval jeho času, a navíc jsem začínal mít trochu hlad, dokonce mě napadlo, že bych mohl zajít na večeři k Mollardovi jako za časů Camille, ale tu myšlenku hned zaplašila chvilka čisté hrůzy, nebylo pochyb, byl jsem vážně kretén.

„Udělám to,“ uzavřel, „že vám předepíšu Captorix 10 mg pro případ, že byste se rozhodl s ním přestat – protože opakuju, žádné ostré vysazování. Zároveň není třeba lámat si hlavu s protokolem: zůstanete čtrnáct dní na deseti miligramech a pak šmytec. Neskrývám vám, že to může být těžké, protože antidepresiva berete už dlouho. Bude to těžké, ale je to nejlepší cesta…“

Na prahu ordinace mi dlouze stiskl ruku a rozloučili jsme se. Rád bych mu býval něco řekl, vyjádřil svůj vděk a obdiv, asi půl minuty, které jsem potřeboval, abych si oblékl kabát a došel ke dveřím, jsem freneticky lovil v hlavě, ale ani tentokrát se slova nedostavila.

Uběhly dva, možná tři měsíce, recept na Captorix 10 mg, který mě měl léku zbavit, se mi často objevoval před očima, měl jsem i čtyřku se třemi čísly na escort; a nedělal jsem nic kromě sledování televize. Zapínal jsem ji po krátké procházce, něco po poledni, a vlastně ji nikdy nevypínal, měla ekologické zařízení úspory energie, takže jsem musel každou hodinu zmáčknout tlačítko OK, a tak jsem mačkal, dokud mě dočasně nevysvobodil spánek. Znovu jsem ji zapínal krátce po osmé hodině ranní, debaty Ranní politiky mi nepochybně pomáhaly se umýt, i když jsem popravdě nemohl tvrdit, že se v dané oblasti orientuji, neustále jsem si pletl hnutí Republiky vpřed a Nepodrobenou Francii, trochu se to podobalo, oba názvy měly společné, že generovaly dojem skoro nesnesitelné energičnosti, ale právě to mi pomáhalo: místo abych si rovnou otevřel Grand Marniera, projel jsem si namydlenou žínkou po těle a byl připraven na procházku.

Zbytek programů mi připadal nerozlišitelný, pomalu jsem se opíjel za krotkého přepínání se silným pocitem, že střídám jeden pořad o vaření za druhým, pořady o vaření se rozmnožily pozoruhodným způsobem – zatímco erotika postupně mizela ze všech kanálů. Francie a možná celý Západ zřejmě procházely regresí k orálnímu stadiu, abych použil slova toho rakouského šaška. Mířil jsem touž cestou, nebylo pochyb, pomalu jsem tloustl, a sexuální alternativu jsem úplně pustil z hlavy. V tom jsem zdaleka nebyl sám, nejspíš ještě zůstávalo několik obšoustníků a šuken, ale stal se z toho koníček, menšinový a specifický koníček, rezervovaný elitě (elitě, k níž patřila, projelo mi hlavou jednoho dopoledne u O’Jules – a tehdy jsem si na ni vzpomněl zřejmě naposled – Yuzu), svým způsobem jsme se vrátili do osmnáctého století, kdy bylo volnomyšlenkářství vyhrazeno různorodé šlechtě, kombinující původ, bohatství a krásu.

Možná že existovali i jistí mladí, tedy někteří mladí, náležející z pouhého titulu svého mládí ke šlechtě krásy, kteří tomu ještě na několik, dva až pět, určitě na méně než deset let věřili; byl začátek června a každé dopoledne cestou do kavárny jsem si to musel připomenout: s dívkami žádný problém nebyl, byly stále tu, zatímco třicátníci a čtyřicátníci to z větší než velké míry vzdali, z „elegantní a sexy“ Pařížanky zbyl jen mýtus bez obsahu, zkrátka v rámci mizení západního libida dívky, řídíce se předpokládám nepotlačitelným hormonálním pudem, dál připomínaly mužům nutnost rozmnožovat druh, v O’Julesu křížily nohy ve správnou chvíli pár metrů ode mě a občas se dokonce dopouštěly roztomilých hříček, jako že si olizovaly prsty při konzumaci pistáciovo-vanilkových zmrzlin, zkrátka staraly se víc než řádně o erotizaci života, byly zde, ale já už tu nebyl, pro ně ani pro nikoho jiného, a ani jsem to neměl v úmyslu.

V podvečer, zhruba v čase vysílání pořadu Chcete být milionářem?, mě přemohly bolestné chvíle sebelítosti. Tehdy jsem si vzpomněl na doktora Azoteho, uvažoval, zda stejně přistupuje i k jiným pacientům, nevěděl jsem, ale pokud ano, byl to světec, myslel jsem i na Aymerika, ale život šel dál, doopravdy jsem zestárl a těžko jsem mohl zvát k sobě doktora Azoteho, abychom si pouštěli desky, žádné přátelství by mezi námi nevzniklo, čas mezilidských vztahů pominul, tedy aspoň pro mě.

Nacházel jsem se tedy v tomto stabilizovaném, byť mrzutém stavu, když mi recepční ohlásila špatnou zprávu. Bylo pondělí ráno a já se chystal jako každý den zamířit do O’Jules, čilý, dokonce snad s jistým uspokojením, že začínám nový týden, když tu mě recepční zastavila s diskrétním: „Pane…“ Chtěla mě informovat, musela mě informovat, bylo její smutnou povinností mě informovat, že hotel brzy přejde na stoprocentně nekuřácký režim, šlo o nové normy, řekla mi, rozhodnutí padlo na úrovni skupiny, neměli, jak se mu vyhnout. To je škoda, odpověděl jsem, teď si budu muset koupit byt, ale i kdybych koupil první, jejž navštívím, zabere to strašně moc času ve formalitách, museli jste teď projít spoustou diagnostik, energetické náročnosti z hlediska skleníkových plynů či co já vím, prostě zabralo by to měsíce, minimálně dva nebo tři, než bych se mohl reálně přestěhovat.

Pohlédla na mě tumpachově, jako by špatně rozuměla, a nechala si to zopakovat: chci si koupit byt, protože nemůžu zůstat v hotelu, je to tak? Tak jsem na tom?

Tož ba, tak jsem na tom, co jsem jí měl říct jiného? Jsou chvíle, kdy stud povolí, protože se ho prostě už nejde držet. Tak jsem na tom. Dívala se mi zpříma do očí, ve tváři jsem jí četl rostoucí soucit, poněkud jí deformující rysy, jenom jsem doufal, že se nerozpláče, je to správná holka, byl jsem si jist, určitě má šťastného chlapa, co jsem s tím mohl dělat? Co vůbec můžeme dělat, takoví, jací jsme, s čímkoliv?

Promluví o tom s nadřízeným, řekla mi, ještě dopoledne s ním promluví, je si jistá, že se najde řešení. Když jsem odcházel, věnoval jsem jí široký úsměv, zcela upřímný, jako přátelské gesto, kterým jsem však zároveň chtěl vyvolat vážně nepoctivý dojem – to půjde, to zvládnu – hrdinného optimismu. Ne, nepůjde to, nezvládnu to, věděl jsem dobře.

Zrovna jsem sledoval, jak se Gérard Dépardieu rozplývá nad domácí výrobou klobás v Apulii, když mi dotyčný nadřízený zavolal. Jeho vzhled mě překvapil, podobal se Bernardu Kouchnerovi nebo řekněme mnohem víc humanitárnímu lékaři než manažerovi hotelu Mercure; nechápal jsem, jak mu denní povinnosti mohly přivodit tak výrazné vrásky a opálení. Musel o víkendech podnikat survival treky nebo tak něco, vysvětlil jsem si to. Když jsem přišel, zapálil si gitanesku a jednu mi nabídl. „Audrey mi vysvětlila vaši situaci…,“ začal, čili se jmenovala Audrey. Zdálo se, že ho má přítomnost uvádí do rozpaků, nedařilo se mu dívat se mi do očí – není divu, když jednáte s odsouzencem, nikdy moc nevíte, jak na to, tedy muži moc neví, ženy občas, vzácně.

„Dohodneme se,“ pokračoval. „Určitě se tu objeví inspekce, ale ne hned, podle mě nejdřív za šest měsíců, ale spíš za rok. To vám dává čas najít řešení…“

Přikývl jsem, potvrdil mu, že budu pryč nejpozději do tří čtyř měsíců. Tím to skončilo, nebylo co dodávat. Pomohl mi. Poděkoval jsem mu a opustil jeho kancelář, načež opáčil, že to nic není, že to je to nejmenší, co může udělat, cítil jsem, že má chuť ostře se pustit do „pitomců, co nám otravují život“, ale mlčel, nejspíš by se opakoval a věděl, že je to k ničemu, pitomci byli silnější. Než jsem překročil práh, omluvil jsem se, že jsem rušil, a když jsem ta banální slova pronášel, uvědomil jsem si, že právě na ně se nyní omezoval můj život: na omluvu, že ruším.

Dosáhl jsem tedy stadia stárnoucího zvířete, raněného a cítícího se smrtelně zasažené, jež si hledá úkryt, aby tam dožilo. Potřeby zařízení tomu odpovídají: stačí postel, z níž ví, že se nemusí zvedat; stoly, pohovky ani křesla nepotřebuje, šlo by o zbytečné doplňky, škodlivé upomínky na společenský život, k němuž už nedojde. Stačí televize, televize rozptyluje. To vše mě směrovalo spíš ke garsonce – větší, ať mám v rámci možností trochu pohybu.

Otázka čtvrti se ukázala jako složitější. Abych se vyvaroval toho, že než nadejde skutečná chvíle smrti, budu vystaven přehnanému utrpení, vytvořil jsem si časem malou síť terapeutů, z nichž každý pečoval o některý můj orgán. Většina ordinovala v 5. pařížském obvodě, a zůstal jsem tak ve svém posledním, lékařském, pravém životě věrný oblasti studií, svého mládí, vysněného života. Bylo přirozené, že se snažím přiblížit svým terapeutům, nyní jediným kontaktům. Díky lékařské povaze, činící je neškodnými, měly tyto pochůzky do jejich ordinací svým způsobem sterilní ráz. Bydlet v téže čtvrti jako oni by naopak znamenalo, jak jsem si uvědomil zkraje svého hledání bytu, kardinální chybu.

První, který jsem navštívil, v Laromiguièrově ulici, působil velmi příjemně: byl tam vysoký strop, hodně světla a vedl na široký, stromy osazený dvůr. Cena byla samozřejmě vysoká, ale možná jsem si ho mohl dovolit, i když tak jisté to nebylo, každopádně jsem ho už skoro vzal, když mě po příchodu do Lhomondovy ulice smetla vlna příšerného, úmorného smutku, jež mi vyrazila dech, obtížně jsem dýchal a nohy mě sotva nesly, musel jsem se zastavit v první kavárně, co byla po ruce, což ale nic nevyřešilo, naopak, okamžitě jsem poznal, že jde o jednu z kaváren, kam jsem chodil coby student zemědělky a kde jsem zřejmě byl i s Kate, interiér se skoro nezměnil. Objednal jsem si jídlo, omeleta s bramborem a tři Leffe mi pomohly trochu se zmátožit, ano, Západ upadal do orálního stadia a já chápal, že to dělá: když jsem opouštěl ten podnik, myslel jsem, že mám to nejtěžší za sebou, ale jakmile jsem se napojil na ulici Mouffetard, všechno se rozeběhlo nanovo, začalo se to podobat křížové cestě; tentokrát se do mě pustily obrázky Camille, její dětská radost, když v neděli ráno nakupovala na trhu, její nadšení z chřestu, sýrů, exotické zeleniny a živých humrů. Dojít na metro Monge mi trvalo přes dvacet minut, klopýtal jsem jako stařec a lapal po dechu utrpením, oním nepochopitelným utrpením, jež na starce občas přichází a není ničím jiným než tíhou života, ne, 5. obvod je nutné vyloučit, naprosto nepřicházel v úvahu.

A tak jsem zahájil postupnou pouť podél linky metra číslo 7, pouť doprovázenou odpovídajícím snižováním cen, a začátkem července jsem se s překvapením ocitl na prohlídce garsonky na třídě Sestry Rosalie, téměř naproti hotelu Mercure. Tuhle možnost jsem zavrhl ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, že jsem kdesi v skrytu duše živil nepřiznaný záměr zůstat v kontaktu s Audrey, Bože, jak nezdolná je naděje, jak je houževnatá a mazaná, jsou takoví všichni?

Musel jsem jít dál na jih, ještě dál, odvrhnout veškerou naději na možný život, jinak jsem to nemohl zvládnout, a v tomto rozpoložení jsem absolvoval prohlídku věžáků, táhnoucích se mezi Porte de Choisy a Porte d’Ivry. Hledal jsem prázdno, bílo a holo a tamější prostředí této potřebě odpovídalo skoro ideálně; bydlet v jedné z těchto věží znamená nebydlet nikde, tedy ne úplně nikde, řekněme v bezprostřední blízkosti ničeho. Cena za metr čtvereční se ostatně v těchto zónách obydlených řadovými zaměstnanci pohybovala v relativně velmi přijatelné rovině, s ohledem na předpokládaný rozpočet jsem si tam mohl pořídit i dvojpokojový nebo třípokojový byt, ale k čemu?

Všechny ty věžáky se navzájem podobaly, i všechny jejich garsonky, a myslím, že jsem zvolil tu nejprázdnější, nejklidnější a nejoproštěnější v jednom z nejanonymnějších věžáků, takže jsem si mohl být aspoň jistý, že mé stěhování proběhne bez povšimnutí, nezavdá příčinu k žádnému komentáři – a má smrt o nic víc. Sousedství, většinově čínské, mi zaručí neutrálnost a zdvořilost. Pohled z oken byl zbytečně široký, vedla na jižní předměstí – v dálce šly rozeznat Massy a pravděpodobně Corbeil-Essonnes; na tom ale nezáleželo, neboť jsem měl rolety, které jsem si usmyslel hned druhý den po příchodu nechat navždy zatažené. Byt obsahoval odpadní skluz, čímž si mě asi definitivně získal; při použití odpadního skluzu na jedné straně a služby na dodávku potravin přes Amazon jsem mohl počítat s téměř dokonalou nezávislostí.

Mé sbohem v hotelu Mercure bylo kupodivu poněkud těžkou chvílí, hlavně kvůli nebohé Audrey, která měla slzy na krajíčku, jenže co jsem mohl dělat, jestli nesnese tohle, nesnese v životě nic, nebylo jí víc než dvacet pět, ale stejně, měla by se zocelit.

Takže jsem ji políbil na tvář, dvakrát a nakonec čtyřikrát, čemuž se vyloženě oddala, dokonce mě krátce objala a bylo to za námi, před hotelem na mě čekal taxík.

Stěhování bylo snadné, rychle jsem sehnal nábytek, obnovil si připojení u SFR – rozhodl jsem se zůstat tomuto operátorovi věrný, věrný až do konce svých dní, to byla jedna z věcí, jež mě život naučil. Stárl jsem a mé sportovní naladění tedy logicky kleslo, takže po sportovní stránce, jak jsem si uvědomil po několika týdnech, mě jejich nabídka moc nezaujala, nicméně i tak obsahovala pár valounů, zejména na kulinárním poli, stával se ze mě tuctový tlustý chlapík, a proč ne epikurejský filozof, myslel Epikúros vlastně na něco jiného? Na druhou stranu skýva včerejšího chleba s linkou olivového oleje se mi jevily nedostatečné, potřeboval jsem humří medailonky a svatojakubky s drobnou zeleninou, byl jsem dekadent, žádná venkovská řecká buzna.

Přestože jim nebylo co vytknout, v půlce října mě začaly pořady o vaření trochu unavovat a tehdy jsem skutečně zahájil volný pád. Pokoušel jsem se zajímat se o společenské debaty, šlo však o krátkou a neuspokojivou etapu: extrémní konformismus hostů, skličující jednotvárnost jejich pohoršení a jejich nadšení byly takové, že jsem dokázal předvídat jejich názory nejen v hrubých rysech, ale i do detailu, v podstatě slovo od slova, komentátoři a hlavní zainteresovaní defilovali jako zbytečné evropské loutky, pitomci střídali pitomce, blahopřejíce si k relevanci a morálnosti svých stanovisek, bez problémů bych dokázal napsat jejich dialogy, takže jsem nakonec definitivně televizi vypnul, kdybych býval měl sílu pokračovat, všechno by mě to jenom víc zarmoutilo.

Už dlouho jsem měl v plánu přečíst si Kouzelný vrch od Thomase Manna, tušil jsem, že je to ponurá kniha, ale nakonec to odpovídalo mé situaci, jistě nadešla správná chvíle. Zabral jsem se tedy do ní, nejdřív s obdivem, poté s narůstajícími výhradami. Přestože její rozsah a ambice byly mnohem větší, konečný smysl díla byl v podstatě zcela totožný se Smrtí v Benátkách. Thomas Mann, o nic víc než ten blbec starý Goethe (německý humanista se středomořskými sklony a jeden z nejotravnějších tlachalů světové literatury), o nic víc než jeho hrdina Aschenbach (přitom mnohem sympatičtější), Thomas Mann sám, a to bylo krajně závažné, nedokázal uniknout fascinaci mládím a krásou, jež nakonec povýšil nade všechno ostatní, nad všechny intelektuální a morální kvality, a nakonec se před nimi i on bez jakékoli zdrženlivosti nechutně, poníženě sklonil. Veškerá světová kultura tak byla na nic, nepřinášela jediný morální užitek ani výhodu, neboť v téže době, přesně v týchž letech Marcel Proust uzavíral s obdivuhodnou upřímností svůj „Čas znovu nalezený“ tím, že nejen společenské, ale ani přátelské vztahy nenabízely nic podstatného, že jsou jednoduše ztrátou času a že na rozdíl od toho, co si společnost myslí, spisovatel vůbec nepotřebuje intelektuální konverzace, nýbrž jen „trochu lásky kvetoucích dívek“. V této fázi argumentace velice trvám na výměně „kvetoucích“ za „vlhkých“; myslím, že to bez újmy na poezii přispěje k vyjasnění debaty (co je krásnějšího, poetičtějšího než kundička, jež začíná vlhnout? Než odpovíte, se vší vážností se nad tím zamyslete. Mužský úd zahajující svislý vzestup? Možná. Všechno záleží, jako hodně věcí na tomto světě, na sexuálním úhlu pohledu.).

Marcel Proust a Thomas Mann, abych se vrátil k tématu, mohli nakrásně disponovat veškerou světovou kulturou, mohli nakrásně vévodit (na onom působivém začátku 20. století, který sám syntetizoval osm století a ještě víc evropské kultury) veškerému světovému vědění a inteligenci, nakrásně mohli, každý po svém, představovat vrchol francouzské a německé civilizace, tedy nejskvělejších, nejhlubších a nejrafinovanějších civilizací doby, a stejně byli připraveni plazit se před jakoukoli mladou vlhkou kundičkou, před jakýmkoli udatně vztyčeným mladým údem a v závislosti na jejich osobních preferencích jim zůstat na milost – Thomas Mann se v tom nedokázal rozhodnout a ani Proust vlastně neměl zrovna jasno. Závěr Kouzelného vrchu je proto ještě smutnější, než mi vyjevila první četba; nejenže znamená, propadem do absurdní a smrtelné války mezi dvěma nejvyspělejšími civilizacemi té doby roku 1914, krach veškerých myšlenek na evropskou kulturu, ale konečným vítězstvím živočišné přitažlivosti, dokonce i definitivní konec jakékoli civilizace, jakékoli kultury. Thomase Manna mohla pobláznit libovolná kočička; Marcel Proust by slintal z Rihanny; jinak řečeno, tito dva autoři, již završili své národní literatury, nebyli ctihodnými muži a bylo třeba vrátit se o dost zpět, zřejmě na začátek století devatenáctého, do časů rodícího se romantismu, chtěl-li člověk dýchat zdravější a čistší vzduch.

I když o této čistotě by se dalo také diskutovat: Lamartine byl ve skutečnosti jen jakýmsi Elvisem Presleym, svým lyrismem dokázal lámat holky a tyto úlovky aspoň získal ve jménu čisté lyriky, přičemž se předváděl míň než Presley, tedy předpokládám, musely by z té doby pocházet videodokumenty, ale nebylo to nijak zvlášť důležité, tenhle svět tak či onak umřel, pro mě a nejen pro mě byl prostě mrtvý. Určitou útěchu jsem nakonec našel v přístupnější četbě sira Arthura Conana Doyla. Kromě řady se Sherlockem Holmesem Conan Doyle napsal pozoruhodné množství povídek poskytujících konstantní, a často dokonce poutavé čtenářské potěšení, celý život byl výjimečným page turnerem, možná nejlepším v dějinách světové literatury, v jeho vlastních očích na tom ale zřejmě moc nezáleželo, v tom jeho poselství netkvělo, pravda o díle Conana Doyla byla, že jste z každé jeho stránky cítili protest vznešeného ducha a upřímného, dobrého srdce. Nejdojemnější byl asi jeho osobní postoj ke smrti: v mládí ho od víry odchýlila studia medicíny, vyznačující se ubíjejícím materialismem, a kvůli celoživotním krutým ztrátám včetně ztráty vlastních synů, obětovaných anglickým válečným zájmům, se v konečné fázi musel obrátit ke spiritismu coby poslední naději, konečné útěše všech, již nedokáží přijmout smrt svých bližních ani přilnout ke křesťanství.

Osobně jsem blízké neměl a připadalo mi, že myšlenku smrti přijímám stále snadněji; samozřejmě bych rád býval šťastný, získal přístup ke šťastné pospolitosti, to chtějí všichni, v daném stadiu to však bylo vážně off topic. Začátkem prosince jsem zakoupil fototiskárnu a sto krabic s matným papírem Epson ve formátu 10 x 15 cm. Jednu zeď mého bytu do půlky zaplňovalo vysoké okno, jehož rolety jsem nechával zatažené, a velký radiátor pod ním. Prostor druhé omezovaly postel, noční stolek a dvě doplňující se knihovničky. Třetí stěna byla skoro celá volná s výjimkou dveří vedoucích ven, do koupelny po pravé straně a do kuchyňky po levé. Jedině čtvrtá stěna, naproti posteli, byla zcela volná. Pro zjednodušení jsem se omezil na poslední dvě zdi, a disponoval jsem tedy výstavní plochou o šestnácti metrech čtverečních; vzhledem k formátu tisku 10 x 15 cm jsem mohl vyvěsit něco přes tisíc fotek. V notebooku jsem jich měl něco přes tři tisíce, představujících celý můj život. Vybrat z každých tří jednu mi připadalo rozumné, dokonce velmi rozumné, a vyvolávalo to ve mně pocit, že jsem toho zažil celkem dost.

(Přece jen se ale odehrál celkem zvláštně, ten můj život. V zásadě několik let po rozchodu s Camille jsem si říkal, že se dříve či později opět setkáme, že není zbytí, když se milujeme, že se jenom věci musí, jak se říká, zahojit, ale že jsme ještě mladí, takže máme všechno před sebou. Nyní jsem se díval do minulosti a viděl, že můj život skončil, že proběhl kolem nás, aniž nám nějak pokynul, elegantně, nenápadně a jemně vyložil nové karty – jednoduše se od nás odvrátil; vážně, viděno zblízka jsme toho zas tolik neprožili.)

Zamýšlel jsem vytvořit něco jako facebookovou zeď, ale ke své osobní potřebě, facebookovou zeď, kterou nikdo jiný neuvidí, jen velmi krátce zaměstnanec realitní kanceláře, jenž vyhodnotí stav bytu po mé smrti – bude trochu překvapený, potom to všechno vyhodí do koše, nejspíš objedná louhování zdí, aby zbavil zdi zbytků lepidla.

Díky funkcím moderních kamer se úkol jevil jako snadný; každý snímek doprovázel čas a den pořízení, nebylo nic jednoduššího než fotky vytřídit podle těchto kritérií. Kdybych si na zařízeních, jež jsem vystřídal, aktivoval funkci GPS, mohl bych rovněž s jistotou lokalizovat místa; to mi ale popravdě připadalo zbytečné, vzpomínal jsem si, kde fotky vznikly, na místa, kde jsem se v životě octil, jsem si vzpomínal dokonce až příliš, s chirurgickou, zbytečnou přesností. Moje paměť na čísla byla horší, ale data mi byla k ničemu, teď už jsem věděl, že všechno, k čemu došlo, se stalo navždy, šlo však o věčnost uzavřenou, nepřístupnou.

V průběhu tohoto vyprávění jsem se o některých fotkách zmínil, o dvou s Camille a o jedné s Kate. Bylo jich víc, o tři tisíce a něco víc, mnohem menšího významu, až mě překvapovalo, jak jsou mé fotky průměrné: proč jsem považoval za potřebné pořizovat turistické snímky z Benátek nebo z Florencie, naprosto se podobající fotkám tisíců jiných turistů? A co mě přimělo ty banální obrázky vyvolávat? Nicméně vyvěsím je, každou na její místo, neočekávaje, že by vyzařovaly krásu nebo smysl; nezastavím se, dokud neskončím, protože jsem to udělat mohl, materiálně jsem mohl, fyzicky šlo o přijatelný úkol.

A tak jsem i učinil.

Nakonec jsem i já začal počítat náklady. V těch věžácích třináctého obvodu byly mimořádně vysoké, s čímž jsem nepočítal, a zasahovaly tak do mých dalších plánů. A to jsem ještě před několika měsíci (několika měsíci? před celým rokem nebo dvěma? už se mi nedařilo na svůj život aplikovat chronologii, na hladině zmatené nicoty plavalo jen pár výjevů, čtenář si doplní potřebné), ve chvíli, kdy jsem se rozhodl zmizet a definitivně se vzdálit od Ministerstva zemědělství a Yuzu, jsem měl pocit, že jsem bohatý a že mi dědictví po rodičích umožní žít po neomezenou dobu.

Na účtě mi nyní zbývalo něco přes dvě stě tisíc eur. Pochopitelně nepřicházelo v úvahu odjet na prázdniny (abych dělal co? funboard, lyžoval? a v rámci čeho? Jednou jsem v prázdninovém klubu na Fueventuře potkal týpka, co přijel sám: večeřel sám a očividně večeřel sám až do konce svého pobytu; bylo mu tak třicet, Španěl myslím, fyzicky celkem pohledný a nejspíš přijatelného společenského postavení, tipoval jsem ho na bankovního úředníka nebo tak něco; odvaha, již musel dennodenně vynakládat hlavně v době stolování, mě skoro naplňovala hrůzou). Neodjedu ani na víkend, s boutique hotely byl šmytec, lepší než jet sám do boutique hotelu už je střelit se do hlavy. Svůj G 350 jsem na ponurém parkovišti ve třetím podzemí, jež bylo v ceně bytu, odstavoval se skutečným smutkem, tamější podlaha byla odpudivá a mastná, atmosféra nechutná, sem tam se válely slupky od zeleniny: pro můj G 350, který měl za sebou horské silničky, překonal bažiny, brody, který měl najeto přes 380000 kilometrů a nikdy mě nezklamal, to byl vskutku smutný konec. Neplánoval jsem ani, že se obrátím na escort, ostatně jsem ztratil papír, který mi dal doktor Azote. Když jsem si uvědomil, že jsem ho pravděpodobně zapomněl ve svém pokoji v hotelu Mercure, na chvíli mě zneklidnilo, že by ho mohla najít Audrey, a že by si mě proto mohla přestat vážit (ale co na tom sakra záleželo? moje psychologie byla vážně k nepoužití). Samozřejmě jsem mohl Azoteho požádat o jiný nebo hledat sám, internetové stránky na toto téma nechyběly, ale připadalo mi to marné: jak prokazovaly mé sporadické pokusy o onanii, nic, co by se podobalo erekci, se mě aktuálně opravdu netýkalo a svět se pro mě změnil v neutrální plochu bez výrazu a přitažlivosti, čímž se moje provozní náklady, pravda, značně snížily; ale ty za domovní služby byly tak nemorálně vysoké, že i kdybych se omezil na umírněné potěšení z jídla a vína, měl jsem nanejvýš deset let, než se můj bankovní účet přiblíží nule a proces se uzavře.

Jelikož jsem moc nevěřil své odvaze, měl jsem v úmyslu operovat v noci, aby mě nezastavil pohled na beton esplanády. V sekvenci, kterou jsem si vymyslel, se události střídaly rychle a dokonale: u vchodu do hlavní místnosti mi přepínač umožňoval vytáhnout rolety za několik vteřin. Pokusím se vyhnout jakékoli myšlence, zamířím k oknu, odsunu jeho výplně, nakloním se a bude to.

Dlouho mě zaměstnávalo pomyšlení na dobu pádu, představoval jsem si sám sebe, jak se několik minut vznáším v prostoru, a postupně si znovu uvědomoval nevyhnutelnost rozprsknutí orgánů při dopadu, absolutní bolesti, jež mnou projede, a každou vteřinu pádu, stav příšerné, naprosté hrůzy, kterou nezmírní ani šťastná milost bezvědomí.

Dlouhá studia přírodních věd se hodila: výšku h uraženou ve volném pádu tělesem v čase t ve skutečnosti přesně vyjadřovala rovnice h = 1/2gt^2, kde g je gravitační konstanta, což dávalo pro výšku h dobu pádu. Vzhledem k výšce (skoro přesně sto metrů) budovy a k tomu, že pro výšku takové hodnoty nelze zanedbat odpor vzduchu, představovala doba pádu čtyři a půl vteřiny, maximálně pět vteřin, pokud bychom za každou cenu chtěli zohlednit odpor vzduchu; jak vidno nic, z čeho by se mělo šílet, s několika sklenicemi calvadosu v hlavě není ani jisté, že člověk stihne myslet. Kdyby lidé toto prosté číslo znali, jistě by bylo víc sebevražd: čtyři a půl vteřiny. Země dosáhnu v rychlosti 159 km/h, což už nebyla tak příjemná představa, ale co, nebál jsem se tolik nárazu jako takového, nýbrž letu, a jak fyzika bez pochybností pravila, ten můj by byl krátký.

Deset let bylo moc, moje morální utrpení by mnohem dřív dosáhlo nesnesitelné a přímo smrtelné úrovně, zároveň jsem si ale nedokázal představit, že někomu něco odkazuji (komu, státu? taková představa byla vážně nelibá), musel jsem tedy utrácet rychleji, což bylo víc než ničemné, spíš vyloženě ubohé, jenže perspektivu, že umřu s penězi na účtu, jsem nedokázat snést. Mohl bych peníze rozdat, prokázat velkorysost, ale vůči komu? Vůči paralytikům, bezdomovcům, migrantům, slepcům? Nedaruji přece své peníze Rumunům. Nikdo mi nic moc nedal a ani já neměl zrovna chuť něco dávat sám; dobrota se ve mně nevyvinula, k odpovídajícímu psychologickému procesu nedošlo, lidé jako takoví mi byli naopak stále lhostejnější, nemluvě o případech prostého a jasného nepřátelství. S některými lidmi jsem se pokusil sblížit (a hlavně s některými ženami, protože mě od začátku přitahovaly víc, ale o tom jsem už mluvil), zkrátka myslím, že jsem učinil normální, standardní, průměrný počet pokusů, ale z různých důvodů (jež jsem rovněž zmínil) nic nedopadlo, nic mi neumožňovalo myslet si, že mám místo, kde žít, ani rámec, ani důvod žít.

Jediný způsob, jak snížit bankovní zůstatek, bylo dál žrát, snažit se zajímat o nákladné a vybrané pokrmy (lanýže z Alby? mainští humři?), přehoupl jsem se přes osmdesát kilo, ale jak prokázaly už pozoruhodné Galileovy pokusy, jež podle legendy prováděl z vrcholu věže v Pise, ale pravděpodobněji z vrcholu věže v Padově, dobu letu to neovlivní.

Věž, kde jsem bydel, měla rovněž jméno italského města (Ravenna? Ancona? Rimini?). Na této náhodě nebylo nic směšného, nicméně mi nepřipadalo absurdní pokusit se přistupovat k věci s humorem, brát chvíli, kdy se vykloním z okna a oddám se zemské tíži, jako vtip, koneckonců povznesený duch je v případě smrti dosažitelný, každou vteřinou umírala spousta lidí a zvládali to hladce, na první pokus, bez cavyků, a někteří toho dokonce dokázali využít k bonmotům.

Dokážu to, cítil jsem, že jsem na dobré cestě to dokázat, otvírala se přede mnou cílová rovinka. Zbýval mi captorix na dva měsíce, možná bych přece jen měl ještě naposledy navštívit doktora Azoteho; tentokrát bych mu musel lhát, předstírat zlepšení svého stavu, vyhnout se z jeho strany pokusu o záchranu, urgentní hospitalizaci či co já vím; budu se muset chovat optimisticky a lehce, tedy bez přehánění, moje herecké schopnosti byly omezené. Nebude to snadné, zdaleka nebyl hloupý; ale vzdát se captorixu, byť na jeden den, nebylo myslitelné. Člověk nesmí nechat utrpení překonat určitý práh, jinak začne dělat bůhvíco, spolkne Destop Turbo a jeho vnitřní orgány, složené ze stejných látek, jež obvykle ucpávají dřezy, se rozloží v nepopsatelných mukách; nebo se vrhne pod metro, které mu usekne dvě nohy a rozdrtí koule napadrť, ale přežije.

Je to bílá oválná dělitelná tabletka.

Netvoří, netransformuje; interpretuje. Co bylo definitivní, činí přechodným; co bylo nevyhnutelné, dělá nahodilým. Nabízí nový výklad života – méně bohatý, umělejší, s puncem jisté tuhosti. Nepřináší žádnou formu štěstí ani skutečnou úlevu, působí zcela jinak: mění život na sled formalit, a tak mate. Pomáhá tím lidem po určitou dobu žít nebo aspoň neumřít.

Smrt se nicméně nakonec prosadí, v molekulární zbroji se začnou dělat trhliny, proces rozkladu pokračuje. Nejspíš je to snazší pro ty, již nikdy do světa nepatřili, nikdy nezamýšleli žít, milovat ani být milováni; ty, již odjakživa věděli, že život nemají na dosah. Je jich mnoho, a jak se říká, nemají čeho litovat; můj případ to není.

Mohl jsem učinit ženu šťastnou. Tedy dvě, řekl jsem které. Všechno bylo od začátku jasné, extrémně jasné; ale nedbali jsme toho. Podlehli jsme iluzi osobní svobody, otevřeného života, nekonečna možností? Je to možné, tak se v té době uvažovalo; neměli jsme však chuť brát tyto myšlenky za své; pouze jsme se jim podřídili a nechali se jimi zničit; a pak se tím hodně dlouho trápili.

Bůh se o nás ve skutečnosti stará, myslí na nás každou vteřinou a dává nám někdy velmi přesné pokyny. Ty výbuchy lásky proudící v našich hrudích, až se tají dech, ta vnuknutí a extáze, nepochopitelné z hlediska naší biologické povahy, jež nás činí pouhými primáty, jsou extrémně jasná znamení.

Dnes už chápu Kristův pohled, jeho opakované podráždění ze zatvrzelosti srdcí: dostali všechna znamení, a nehledí na ně. Je opravdu nutné, abych ještě obětoval za takové ubožáky život? Je opravdu nutné být až tak názorný?

Zdá se, že ano.

Poznámka překladatele

Báseň (a pasáže v následujícím odstavci) na str. 203 a citace na str. 233 pocházejí z Květů zla (Charles Baudelaire, Melantrich 1948, str. 100 a 76) v překladu Svatopluka Kadlece.

Prodáno 16.10.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi oslacalek@gmail.com

Doslov Postmoderní romantika MH

Když před čtvrtstoletím vyšla v češtině kniha Rozšíření bitevního pole, nikdo si jí příliš nevšímal. Autora Michela Houellebecqa tehdy nikdo moc neznal, možná i proto prošel banální příběh jeho hrdiny, který ve Francii vyvolal malý literární skandál, bez většího povšimnutí. Byla to škoda, protože už tehdy tento francouzský spisovatel naznačoval, že disponuje skvělými schopnostmi diagnostika, a jeho psaní, pro jistou strojovou samozřejmost a snadné plynutí, umožňuje pozoruhodné sugestivní prožití zdlouhavého končení západních společností, které se projevuje v rozztrácení (diseminaci) smyslu. Pozdní banalita a nuda, v níž tu plave třicetiletý Houellebecqův hrdina, už nemá existenciální hloubku, kterou v 60. letech minulého století vynášeli na povrch diskursu existencialisté; zůstal jen prostý povrch, do něhož padají všechny přesahy světa, po nichž obvykle se spásnou nadějí tolik toužíme. Máme-li pořád věřit v nějaký smysl, přesvědčujeme se s hrdinou románu, pak nebude jiný než takto povrchní, přesně takový, jaký v nenápadné ironické návaznosti na Sartrovu Nevolnost prožíváme v Rozšíření bitevního pole. Jenže nejsou povrchní věci nakonec těmi nejhlubšími, tak jako nejcitlivějším orgánem těla je ten doslova nejpovrchnější – kůže?

Otázka je to zásadní, protože právě ona rozevřela bitevní pole, v němž se vášnivě bojuje o Michela Houellebecqa, tak jako se na poli filmu bojuje o dánského režiséra Larse von Triera, který je podobně jako francouzský spisovatel mnoha kritiky a recenzenty považován za provokatéra a exhibicionistu, který rezignoval na umění, vyvolává prvoplánové umělecké skandály, přičemž vydává do světa jen estetizované obrazy násilí či sexu. Pro jedny je Houellebecq spisovatel banální a vypočítavý, který bere psaní jako intelektuální exhibici a marketingový nosič svých frustrací; pro druhé jde o skvělého diagnostika symptomů pozdní doby západní civilizace, jenž se dívá do prázdnoty současného světa tak bezohledně, až to při čtení přitažlivě bolí. Poslední zuřivá bitva o Houellebecqa, který se jako autor výsměšně zabil a rozsekal na kousky ve svém románu Mapa a území, se strhla o jeho předposlední román Podvolení. Nebylo to jenom proto, že tématem románu se zdá být kontroverzní pronikání politického islámu francouzskou společností. Houellebecq mnoho recenzentů a čtenářů štve zvláštní manýrou, nekonečnými líčeními banální každodennosti, která mísí pornografii s dobrým jídlem, pitím, zábavou i vysokou kulturou, která je ovšem systematicky ponižována, neboť je takříkajíc za zenitem. Nemá naší žité banalitě co říct a je na rozdíl od pornografie a dobrého sushi již zcela neužitečná.

Houellebecqova ironická manýra vadí feministkám i literárním kritikům, ty však nejvíce nadzvedává to, že Houellebecqovo dílo je čtenářsky i prodejně ceněno i poté, kdy podle nich definitivně nastoupilo cestu úpadku. Spravedlivě oceňované Elementární částice, dobře, ještě tak jeho manýristicko-literární vrchol Mapa území, jinde se ale autor prý neustále opakuje, vyčerpává a ničí.

Mnohým to potvrzuje i doposud poslední román Serotonin.

Pokud jste ho právě teď dočetli, už jistě dokážete říct, zda je to pravda, nebo ne. Ti, kdo čtou raději odzadu, musí se provizorně, než si knihu sami přečtou, spokojit s odpovědí pisatele doslovu. A ten autoritativně, když už dostal takovou moc, praví: „Nevěřte těm hloupostem, Houellebecq se nevyčerpal.“ Dokonce by se dalo říct, že v jistém smyslu dozrál. Píše totiž otevřeně o něčem, co bylo v podtextu všech jeho knih, ale co jako téma – nikoli nemožné – vystupuje explicitně až v Serotoninu. Tenhle zklamaný, smutný, vyčerpaný, okoukaný, očtený, zničený Michel píše o lásce!? A to nikoli o její nemožnosti, nýbrž o její nevyhnutelnosti.

Představovat knihy Michela Houellebecqa jako dílo „postmoderního romantika“ je možná troufalé, obecně je přece vnímán jako nihilista. Ostatně jistý nihilismus obsahuje i Serotonin, přestože postoj, který spojuje hrdiny Houellebecqových románů, je spíše něco jako „rezignace“, ideová a vztahová. Potýká se s ní i vypravěč Serotoninu, šestačtyřicetiletý Florent-Claude Labrouste, který však za své vztahové prázdno nikoho neviní, jakkoliv rodiče jsou v houellebecqovském světě obvykle na nic (kromě peněz) a společnost také ničemu moc nepomáhá: „…lidi se proti mně nespolčili; stalo se akorát to, že se nic nestalo, že moje přilnavost ke světu, již zkraje omezená, postupně mizela úplně, až už nemohlo nic zabránit sesuvu.“ Z moře osamělosti a nicoty ale nelze vyloučit fyziologickou rovinu, na níž se u Houellebecqa odehrávají téměř všechny vtahy. Fyziologie je poslední záchrana, onen nejhlubší povrch, který v sobě jako rozumní živočichové neseme, je to paradoxně jediný přesah, kterého jsme všichni schopni. Postmoderní romantika jde ale dál než k tomuto přitakání chemické sympatii sexuální i mezilidské, které se kdysi vznešeně říkávalo láska.

V Serotoninu se totiž ukazuje, že chemické reakce nejsou jen prchavé, ale že vytvářejí paměť, které se nelze jen tak zbavit, nelze ji jen tak vyhodit z hlavy, nelze ji zastřelit, zničit. Vtíravé stopy, které vyvolávají smutek a kterým se bráníme, které zaháníme zase jen jinou chemií.

Není nutné připomínat, že současná globalizující se civilizace stále častěji žije z ujíždění na serotoninových antidepresivech, jenom v Česku se jejich spotřeba za posledních třicet let ztrojnásobila a stále roste. Kdo není „na práškách“, jako by ani nebyl. Houellebecqův hrdina tak plní i roli jakéhosi civilizačního průzkumníka, který na vlastním těle zakouší paradoxy života s tímto „hormonem štěstí“. Odvrácenou stranou štěstí ne-vztahu ke světu, který zabraňuje bolesti, je ještě hlubší smutek. „Vypadá to, že jednoduše umíráte smutkem,“ říká lékař našemu hrdinovi, který, jak už to u Houellebecqa bývá, nachází řešení v onom návratu k bezpečí fyziologie, k fyzické lásce, která je však nově na lékařský předpis.

Serotonin, pozoruhodný hormon zodpovědný za rychlost přenášení neuronových vzruchů, je v románu jakousi doslovnou metaforou pozdní západní společnosti, která se brání nevyhnutelné sebevraždě alespoň tím, že si vytváří obrannou stěnu drogy. „(Serotonin) netvoří, netransformuje; interpretuje. Co bylo definitivní, činí přechodným; co bylo nevyhnutelné, dělá nahodilým. Nabízí nový výklad života – méně bohatý, umělejší, s puncem jisté tuhosti. Nepřináší žádnou formu štěstí, ani skutečnou úlevu, působí zcela jinak: mění život na sled formalit, a tak mate. Pomáhá tím lidem po určitou dobu žít nebo aspoň neumřít.“

Celé Houellebecqovo psaní jako by v této perspektivě bylo jakýmsi dvojace působícím serotoninem. Spisovatel ve svých románech svědčí o civilizačních následcích jeho užívání, zároveň se cynismem a jistou upřímnou bezohledností snaží prorazit sklo, které přírodní a společenská chemie mezi světem a námi vytváří. Avšak v zoufalém vření veřejné debaty se jeho romány nakonec stávají zase jen serotoninovou náhražkou pro všechny, kdo se bojí skutečného života. Takový – tak zoufalý a úděsný – přece svět našeho života není, ještě že nám to Houellebecq připomněl.

Ale vraťme se na konci na začátek, kdy jsme na chvíli srovnávali figuru (nikoli skutečného) Michela Houellebecqa s postavou (nikoli skutečnou) Larse von Triera. Je to nakonec vcelku jednoduché: buď vás svou literární hrou strhne, nebo ve vás vyvolá intelektuální frustraci a rozpálí do běla. Pro ty, kdo ještě věří na literární pojmy a velká slova, a proto se také nad Houellebecqovými knihami tolik rozčilují, neboť podle nich „toto hloupé psaní plive na všechno velké, čím je literatura“, lze po Serotoninu připomenout, že i tento román je jen důsledným naplňováním jedné velké západní tradice románu, o níž náš francouzsko-český spisovatel Milan Kundera popsal tolik listů papíru.

„Uprostřed plnosti života dává román při předvádění této plnosti najevo nejhlubší bezradnost žijícího člověka,“ píše Walter Benjamin ve své kultovní eseji Vyprávěč, jako by zrovna odložil jednu z knih Michela Houellebecqa. A kde zůstal onen „postmoderní romantik“? Skryl se nejen v románovém vyprávění hrdiny, který se tváří cynicky, jakkoli je křehký a zranitelný. Nejsilněji vystupuje v přesvědčení, že něco tak marného a zoufalého, jako je psaní románu, má ještě dnes vůbec cenu podstupovat.

Petr Fischer

Michel Houellebecq

Serotonin

Z francouzského originálu Sérotonine

vydaného nakladatelstvím Flammarion v Paříži roku 2019

přeložil Alan Beguivin

Obálku navrhl Ivan Brůha

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group, a. s. – Odeon,

Nádražní 30, 150 00 Praha 5,

v roce 2019 jako svou 3 070. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích

www.booktook.cz a www.knizniklub.cz