Author: Petr&Jarca
Last saved by: JHM

GRÖNFORS, M. (2000): Od scientistní sociální vědy k zodpovědnému výzkumu: Poučení z výzkumu finských Romů. Biograf, 23, 24 odst.
<http://www.biograf.org/clanky/clanek.php?clanek=2302>

Od scientistní sociální vědy k zodpovědnému výzkumu: Poučení z výzkumu finských Romů
Martti Grönfors | [abstract]
Přeložila Petra Šťastná
[home]   [back]   [down]

1.
Jako sociolog a antropolog jsem prováděl svůj hlavní výzkum v komunitě finských Romů, během kterého jsem zkoumal jejich obecnou kulturu a sociální organizaci a také vztah Romů k finské policii (Grönfors 1977, 1979, 1980, 1981a).[1] V současné době provádím výzkum právního systému na Novém Zélandě. Zkoumám, jak tento systém funguje ve vztahu k různým etnickým skupinám v zemi. Názory prezentované v tomto článku vycházejí především z mé poněkud traumatické zkušenosti s finskými Romy, ale opírám se i o některá data ze současného výzkumu na Novém Zélandě.
2.
Terénní výzkum romské komunity ve Finsku jsem provedl pomocí běžné metody zúčastněného pozorování v průběhu dvou let, z toho osmnáct měsíců jsem strávil víceméně přímo v terénu. Metoda zúčastněného pozorování mezi Romy je velmi vzácná, protože Romové se tomuto způsobu zkoumání brání. Století útlaku po celé Evropě je naučily, že nejlepší šancí pro přežití v nepřátelském světě je zůstat ve skrytu jak jen to je možné. Jakýkoli únik nezkreslených a pravdivých informací mimo komunitu je považován za ohrožení jejich dalšího přežití coby svébytné skupiny (viz Grönfors 1977: kap. 1).
3.
V mém případě byly snahy stát se zúčastněným pozorovatelem romské komunity poháněny přesvědčením, že dosavadní popisy sociální organizace a kultury finských Romů jsou povrchní a chybné. Na začátku jsem se setkal s velkými potížemi, ale při vstupu mezi Romy mi hodně pomohlo štěstí a jedna pozoruhodná okolnost – totiž to, že mé příjmení je hojně mezi Romy rozšířené. Finští Romové věří, že každý, kdo má „romské příjmení“,[2] je s nimi nějak spojen, bez ohledu na příbuzenskou vzdálenost,[3] Následkem toho, že mám příjmení považované za „romské“, jsem byl vnímán současně jako cizinec (outsider) – protože jsem neměl žádné jiné vlastnosti, které by mohly být interpretovány jako romské – i jako příslušník romské komunity (insider)[4] – díky příjmení, které je ve Finsku s Romy všeobecně spojováno. Není možné dozvědět se, do jaké míry tato okolnost ovlivnila to, že mě finští Romové přijali jako zúčastněného pozorovatele, ale já ji považuji za podstatnou.
4.
Nikdy jsem se v průběhu své terénní práce nesnažil „stát se Romem“, mimo to (částečně kvůli svému příjmení) jsem se daleko více než obvykle snažil jasně vymezit a zdůraznit svou roli cizince, i když cizince chápavého a solidárního. Nesnažil jsem se například měnit svůj vzhled, který v té době vypadal velmi „neromsky“. Dlouhé vlasy, vousy a džíny byly součástí mého každodenního vzhledu a zároveň pro Romy to byly rysy typicky „západní“ a byly pro ně naprostým tabu. Tyto „symboly“ západní kultury jsem si ponechal po celou dobu výzkumu. Metodologickým důvodem mé snahy vybudovat si pozici člověka zvenku byl názor, že je dobrou výzkumnou praxí, když si subjekty výzkumu plně uvědomují, o čem celý výzkum je. Snaha být přijat jako člen skupiny zastírá zkoumanému možnost porozumět povaze výzkumu.
5.
Na začátku byl můj výzkum zaměřen na úsilí co nejpodrobněji prozkoumat romskou sociální organizaci, kulturu a vztahy s vnějším světem. Cítil jsem, že Romové, jejich životní styl a kultura byli Finy dlouho nesprávně chápány, proto měl můj výzkum poskytnout realističtější základ pro zlepšení sociálních a ekonomických podmínek Romů a také pomoci bílé většině porozumět této kultuře, což, jak jsem se možná naivně domníval, by trochu zlepšilo vztahy mezi oběma skupinami. Doufal jsem, že pomocí zúčastněného pozorování získám pohled zevnitř na jejich kulturu a sociální organizaci, zatímco mé celkové cíle zůstanou takové, jako bych byl současně vnějším pozorovatelem. Obával jsem se, že kdybych více využíval své „romské“ příjmení a snažil se stát se „skutečným“ členem více, než by bylo nutné pro zúčastněné pozorování, donutila by mě loajalita, kterou by ode mne potom Romové vyžadovali, zaměřit se na bezprostřední prospěch Romů na úkor trvalejších výsledků, jejichž dosažení jsem považoval za důležitější.
6.
Navzdory tomu všemu si myslím, že má role v romské komunitě jako zúčastněného pozorovatele zůstala pro Romy spíše nejasná. Tuto skutečnost jsem si plně uvědomil až po dokončení práce v terénu a poté, co jsem začal publikovat materiály o Romech. Ohlédnu-li se zpět, mohl jsem si pravděpodobně uvědomit svou poněkud zmatenou roli už dříve z událostí, které se přihodily během terénních prací. Podle mého názoru neskrývali například Romové přede mnou nic ohledně svého každodenního života, což by se pravděpodobně nestalo, kdyby si plně uvědomili mou primární roli cizince a výzkumníka. Účastnil jsem se jejich každodenního života stejně plně jako jiná osoba mého věku a pohlaví a byl jsem vyzván, abych svou účast rozšířil dokonce do oblastí, do kterých jsem z morálních a zákonných důvodů nemohl vstoupit. Romové, a zvláště ženy, se kterými jsem se pravidelně setkával, dodržovali romské rituály a tabu čistoty (pollution taboos) také ve vztahu ke mně, i když jinak nejsou tyto zvyky vůči cizím lidem uplatňovány. Romové podnikli nesčetně snah, aby upevnili pouta, která jsem s nimi měl – například mě chtěli zapojit do svých obchodních aktivit nebo mě dokonce vyzývali, abych si mezi nimi vybral manželku.[5] Při jedné příležitosti jeden starší Rom, ve snaze dát několika poslancům z parlamentu příklad o schopnostech Romů nabýt formální vzdělání, poukázal na mě jako na Roma, který dosáhl značných výsledků ve vzdělání! Ze zdrojů z druhé ruky jsem se dozvěděl o podobných snahách vydávat mě Finům za Roma, který má výsledky. Mé „romské příjmení“ tedy Romům umožnilo, aby mne cizím lidem vydávali za jejich člověka, zvláště když byla příležitost mít z toho nějaký zisk.
7.
Když vztahuji své retrospektivní úvahy na svou roli zúčastněného pozorovatele, netvrdím, že má zkušenost je nějak ojedinělá. Domnívám se, že ve výzkumu, který zahrnuje dlouhodobé zúčastněné pozorování, existuje vždy nebezpečí, že role výzkumníka, a od ní se odvíjející očekávání, je interpretována jinak výzkumníkem a jinak subjekty výzkumu. Neuvědomění si těchto rozdílných očekávání však může vést k závažným problémům poté, co vyjde najevo, že obě interpretace jsou značně odlišné. Prozkoumání, i retrospektivní, odlišných očekávání mě naučilo mnoho o povaze výzkumu zúčastněným pozorováním, které provádí někdo, kdo do zkoumané komunity nepatří. Toto poučení bylo často nesmírně bolestivé.
8.
Mou první publikací založenou na terénním výzkumu byla výzkumná zpráva o podobě a výkonu romské krevní msty (Grönfors 1977). Krevní msta je jednou z nejvíce posvátných romských institucí a Romové o ní obvykle cizím lidem nevyprávějí. Nicméně protože jsem se dlouhodobě účastnil jejich každodenního života, dozvěděl jsem se o této instituci hodně. Když jsem sdělil svým nejbližším informátorům svůj úmysl pracovat systematičtěji na zkoumání krevní msty, včetně hloubkových rozhovorů, můj požadavek přijali. Když se opět dívám zpátky, bylo to možná proto, že jsem byl považován více za člena jejich komunity než za cizince. Informátoři si teprve až po vydání zprávy o instituci krevní msty začali uvědomovat, že nejsem až tak na jejich straně, jak se domnívali. Že se o krevní mstě dozví bližní, je docela v pořádku, ale pouze cizinec prozradí takové informace neromům. Následující události, které jsou příliš složité na to, aby zde mohly být plně popsány, byly skutečně dramatické a doufám, že jako výzkumník nikdy něco podobného znovu nezažiji.
9.
Povyk, který následoval, byl ve skutečnosti zaměřen na to, abych byl označen za vetřelce. Po dobu šesti měsíců od vydání zprávy používali Romové jako nejdůležitější prostředek své snahy řeči a pomluvy. Jednou z nejvážnějších pomluv bylo tvrzení, že jsem si před začátkem výzkumu změnil příjmení, abych získal jejich důvěru – tj. abych se stal Romem. Tvrdili také, že jsem v průběhu výzkumu, který byl hrazen finskou Akademií, přijal peníze „určené“ pro Romy a tímto získal na jejich úkor finanční odměnu. Protože se opravdoví Romové nikdy nezabývají činností, ze které by měli finanční prospěch na úkor jiných Romů, jejich interpretace způsobu financování mého projektu odhalila, že jsem bezohledný cizinec. Zatímco jsem měl v úmyslu pomoci většinové společnosti pochopit některé problémy, které Romové mají, byla studie interpretována tak, že je v souladu se zájmy většiny, že jde proti zájmům Romů samých, protože zveřejnila informace o jejich způsobu života. Některé pověsti tvrdily, že kniha byla sestavena tak, aby pomohla finským soudům, které na základě informací uvedených v knize budou moci přijímat tvrdší protiromská opatření než dosud. Jedna zvěst také tvrdila, že jsem jednal v zájmu Sovětského svazu (země, které se finští Romové velice obávají), aby Sovětský svaz mohl ospravedlnit deportaci finských Romů na své území a tam je vyhladit.[6] Ještě další zvěst konstatovala, že jsem nečestně využil jednu romskou ženu – mou klíčovou informátorku a blízkou přítelkyni –, když jsem ve snaze získat důvěru Romů využil její náklonnosti ke mně. Mezi Romy kolovalo mnoho dalších podobných zvěstí.
10.
Během této doby jsem žil v Anglii. Zatímco mezi finskými Romy kolovaly pomluvy, snažili se mě a mou práci mí nejbližší romští spolupracovníci chránit tím, že mi nedali zprávu, co se děje. Bylo tomu tak nejméně ze dvou různých důvodů. Za prvé, protože naše spolupráce byla dlouhá a důvěrná a protože jsme vlastně také měli stejné příjmení, považovali mě více než koho jiného za blízkého člověka, ba ještě více – za součást rodiny. Jedním z prvních požadavků romského společenství je, že členové rodiny musí být chráněni proti vnějším hrozbám. Domnívali se tedy, že co neznám, mě také nebude bolet. Za druhé, z úzké spolupráce se mnou znali, pravděpodobně více než kdokoli jiný, mé skutečné motivy a rozuměli obecnějším cílům mého výzkumu. Uplynulo tedy několik měsíců od vydání zprávy, než jsem se o reakcích romské komunity konečně dozvěděl.
11.
Romští přátelé se rozhodli povědět mi o chystaných potížích v romské komunitě teprve poté, co bylo v ohrožení mé fyzické zdraví. Soudili, že bych se pro své vlastní bezpečí měl dozvědět o obratu událostí, protože jsem se chystal do Finska vrátit. Když jsem se pokoušel udělat si po návratu ve všem jasno, uvědomil jsem si, že situace je opravdu vážná. V ohrožení nebyl pouze život můj, ale také životy a blaho mých nejbližších romských spolupracovníků, kteří byli nyní považováni za zrádce a kolaboranty nebezpečného cizince. Spolu s těmito spolupracovníky, kteří vůči mně zůstali naprosto loajální, jsem se pustil do přípravy obranné strategie.
12.
Mnoho pomluv mělo svůj původ u jedné osoby. Byla jí romská žena, která se dlouho bez velkého úspěchu snažila získat mezi Romy uznání jako politická vůdkyně. Poznal jsem ji už na počátku svého výzkumu a odmítl jsem tenkrát její snahy účastnit se mé práce, především z důvodů její poněkud vratké pozice v romské komunitě a také kvůli její nevyrovnané a složité povaze. Snažil jsem se jí vyhnout také proto, že jsem věděl o její dlouhodobé řevnivosti s mou hlavní informátorkou, která na rozdíl od ní získala značnou vážnost při práci mezi Romy a Finy. Když vyšla moje kniha o romské krevní mstě, spatřila v tom ona žena možnost, jak získat navrch nad svou soupeřkou a jak si vylepšit své marginální postavení v komunitě. Protože znala způsob myšlení romské komunity, vymyslela si spletitou síť pomluv, jejichž účinek byl mezi Romy opravdu působivý. Každá pomluva byla zkonstruována tak, aby vzbudila některou z největších obav Romů. Přestože mnohé vypadaly tak divoce, až byly absurdní, byl jejich základ pro většinu Romů žijících izolovaně od většinové finské společnosti zcela reálný.
13.
Obranné strategie, o které jsme se pokusili, byly dvojího druhu. Protože byla moje kniha vydána v angličtině,[7] nejdříve jsme začali její obsah vysvětlovat co možná největšímu počtu Romů. To nejprve probíhalo v malých skupinách na „bezpečných“ místech. Doufali jsme, že největší nedorozumění ohledně obsahu knihy bychom mohli v romské společnosti vyjasnit tímto způsobem. Nakonec se zdálo, že se situace natolik uklidnila, že bude možné uspořádat veřejné shromáždění bez zbytečně velkého nebezpečí pro někoho z účastníků. Na schůzce, kam přišlo šedesát až sedmdesát Romů,[8] jsem se mohl konfrontovat s Romkou, která zvěsti začala šířit. Když odmítla obvinění, napětí částečně pominulo, protože na shromáždění bylo mnoho lidí, kterým předtím osobně sdělila informace, o kterých nyní tvrdila, že je nezná. Poté jsem mohl posluchačům vysvětlit obsah knihy a mnoho metodologických otázek, které byly díky pomluvám překrouceny. Celkově připomínalo shromáždění soud, kde jsem stál obviněn ze zklamání důvěry, která mi byla jako členovi komunity dána. Sám jsem se snažil v jejich očích osvědčit jako důvěryhodný cizinec, jako výzkumník, který potřeby romské komunity zvážil a udělal to nejlepší, co mohl, aby zvýšil všeobecné povědomí o Romech a jejich situaci v nepřátelském světě, ve kterém žijí. I když schůzka výbušnou a nebezpečnou situaci poněkud uklidnila, pohlíží ještě po třech letech hodně finských Romů na mě a můj výzkum se značným podezřením. Na setkání jsme se domluvili, že knihu přeložím do finštiny, aby si co nejvíce Romů mohlo přečíst, co jsem o nich napsal. Práce (Grönfors 1981b) má být publikována v době, kdy píši tento článek, takže je nyní předčasné chtít na ni znát reakce.
14.
Všechny zmíněné následky výzkumu Romů mě přivedly k tomu, abych si položil několik důležitých otázek o výzkumech, které provádějí výzkumníci stojící mimo zkoumanou komunitu, zvláště pak o výzkumech v komunitách, jako je například komunita finských Romů, které mají špatnou a problematickou zkušenost s lidmi mimo komunitu. Ve zbývající části prozkoumám tyto body trochu podrobněji.
15.
Komentáře H. S. Beckera v článku nazvaném „Whose side are we on?“, i když byly ve své době důležité a opodstatněné, se zdají být poněkud nedostačující pro vysvětlení spletité situace, do které jsem se při práci s Romy dostal (viz Becker 1967). I když je naprosto zřejmé (a ve svých knihách to dokonce jasně prohlašuji), že jsou mé sympatie na straně Romů a ne na straně utlačující finské většiny, vyžadovali ode mě samotní Romové daleko více. Žádali naprostou loajalitu vůči jejich definicím situace a úplné odmítnutí mých vlastních úvah. Stručně řečeno, Romové chtěli definovat roli vědce, který je zkoumá, a také povahu vědění a „vědeckých“ principů obsažených v takovém počinu. Protože však pro mě neexistovala žádná možnost, abych jednal způsobem, jaký po mě vyžadovali, měli bychom si položit dvě otázky o povaze výzkumu v sociálních vědách. Za prvé, měl by se vůbec v komunitách, jakou jsou například finští Romové, provádět nezúčastněný výzkum? Kdybychom například přistoupili na to, že etnické a národní menšiny povedou své vlastní výzkumy, mělo by to závažný vliv na způsob chápání celého sociálně-vědného výzkumu. Dosud přijímané pojetí „vědy“, například věda je
struktura a proces zjišťování a verifikace systematických a spolehlivých znalostí o nějakém poměrně trvalém aspektu univerza, které je prováděno pomocí empirického pozorování, a rozvíjení konceptů a tezí, které spolu souvisejí a které tato pozorování vysvětlují (Pelto, Pelto 1978: 22),
by zaniklo. Každá skupina by přišla s odlišnou a stejně platnou definicí vědy. Výzkum by mohl dostatečně provést pouze vědec, který by měl ve zkoumané komunitě plný status jejího člena.
16.
Druhá otázka se týká role výzkumníka v sociálních vědách a ptá se, zda role vědce obsahuje nějaké předem dané oprávnění, které výzkumníkovi dovoluje uskutečnit vědecký podnik nezávisle na přáních a touhách lidí, kterými se studie zabývá. Tento přístup je samozřejmě přístupem mezi vědci široce přijímaný, odvíjejí se z něj konvence „přijatelné“ vědy a pochopitelně také já jsem si pomocí něj při výzkumu Romů definoval svou roli. I když jsem se snažil mít co největší pochopení pro přání samotných Romů, řídil jsem se něčím, co má původ v poněkud mystické „vědecké komunitě“. Domnívám se, že v tomto přístupu je obsažena předem daná arogance, neboť i zběžným pohledem na dějiny sociálních věd zjistíme, že tato věda je produktem bělochů (obvykle mužů) ze střední třídy, dobře vzdělaných, mocných a (poměrně) bohatých, kteří tvoří „vědeckou komunitu“. Zkoumaní často pocházejí z části společnosti, která se od výzkumníků velice liší. Často jsou bezmocní, chudí, málo vzdělaní a zranitelní. „Vědeckost“ dala vědcům oprávnění slídit a živit se na lidech, kteří neměli takové štěstí jako sami badatelé. Navíc jim dala také možnost vzdát se zodpovědnosti v případě, kdy je na výzkumníkovi požadováno, aby své kroky objasnil. „Vědeckostí“ bylo sociálním badatelům umožněno odvrátit pozornost od sebe samých coby reálných lidí k ezoterické a neviditelné komunitě vědců, kteří se vědeckostí řídí, ale kteří (jako Bůh) nemohou být nikdy vyzváni, aby své postavení ospravedlnili.
17.
Víra, že samotné znalosti jsou dobré (tato víra stále v sociologickém a antropologickém výzkumu převládá), nebyla Romy vůbec sdílena. Není sdílena ani lidmi, mezi kterými provádím výzkum nyní – Polynésany na Novém Zélandě. Jak začínám v současné době zjišťovat, mají pro to dobrý důvod. Tato víra vyžaduje otázku „Dobré pro koho?“. Pokud utlačovaní lidé vidí, že výzkum jich samotných poskytuje pouze účinnější prostředky pro jejich útlak a diskriminaci, není překvapující, když se proti nesporné hodnotě znalostí ohradí. Pravděpodobně neexistuje nějaká znalost, o níž by se mohlo bezvýhradně říci, že je dobrá pro všechny. Vždy se najde někdo, kdo použije nějakou informaci v zájmu určitých lidí proti zájmům ostatních, alespoň dokud bude mít možnost získat tak peníze nebo politický kapitál. A taková možnost obvykle existuje!
18.
Podobné je to s obhajováním výzkumu v zájmu „sdělení pravdy“, což je často chybné a zavádějící přání. Mnohdy je výzkum, a zvláště výzkum menšinových komunit, ospravedlňován tím, že pokud budeme mít o zkoumaných lidech pravdivé informace, pomůže to potlačit mylné představy, stereotypy a obavy, které o nich panují. Získávání pravdivých informací je také zdůvodňováno jako základ pro sociální intervenci, pro zlepšení ekonomických a sociálních podmínek zkoumaných. Například sloučení dosud oddělených statistik o neevropských delikventech v Británii bylo příznačně obhajováno na základě „principu objevování pravdy“:
Kriminologům, úředníkům a veřejnému mínění by všeobecně velice pomohlo, kdyby mohl být uveden národní nebo etnický původ jak u delikventů, tak u obětí, společně s informacemi o věku a pohlaví. Pokud by byly rozdíly mezi odsouzenými takto odhaleny, poskytlo by nám to pevnější základ pro zmírnění neopodstatněných obav nebo pro porozumění a tam, kde by to bylo možné, i pro intervenci. (Radzinowicz, King 1979: 36)
19.
Jako v mnoha částech světa ovládaného bílými je život nebílých komunit v Británii charakteristický nadměrným policejním dohledem, zvláštními taktikami policie, policejní brutalitou, neobjektivním právním systémem a v době psaní článku také možností úplné repatriace z britských ostrovů. Co když „sociologické pravdy“ ve skutečnosti poskytují pevnější základ pro diskriminaci a nenávist vůči těmto skupinám, než je to možné v případě, kdy se držitelé moci řídí podle – jakkoli nepříjemných – stereotypů a polopravd?
20.
I když jsem finské Romy popsal v daleko příznivějším světle, než v jakém jsou nahlíženi širokou veřejností, nemůže být snaha říci „pravdu“ oprávněná. Protože Finové až do této doby neznali skutečnou podstatu romské společnosti a jejích různých institucí, byli Romové schopni fungovat v systému, ve kterém se vše obrací v jejich neprospěch. Aura násilí, kterou majorita Romům přikládá na základě mizivých a chybných znalostí krevní msty, způsobila, že se neromové Romů (často bezdůvodně) obávají. Romové mohli mít z obav užitek aspoň dvakrát. Některé ekonomické aktivity mezi Romy a neromy se pro Romy stávají ziskovými díky obavám bílých z romského násilí. Těchto obav mohli Romové vědomě využít také při fyzických střetech. Kdyby byly obavy rozptýleny, ztratili by Romové pravděpodobně i tu trochu ekonomických a politických jistot, kterou mají. Na Novém Zélandě se někteří Maorové domnívají, že výzkum, který je popisuje jako neúspěšné, špatně vzdělané, nemocné, zločinecké, chudé apod., představuje jeden z mocných nástrojů, kterým většina brání Maorům v pokroku, bez ohledu na to, zda jsou tyto popisy adekvátní či ne. Badatelé pracující v komunitách homosexuálů uvedli podobné důvody neochoty této komunity rozptýlit některé mylné představy prostřednictvím výzkumu. Zvláště homosexuálové, kteří vypadali „normálně“, nechtěli být o mýtus zženštilosti všech homosexuálů připraveni, protože poskytoval ochranný štít těm homosexuálům, kteří obecným stereotypům neodpovídali (Warren 1977).
21.
Jedním z nejčastějších ospravedlnění, kterým sociální vědci vysvětlují zájem o jiné komunity a lidi jiného zázemí a původu, než je jejich vlastní, je užitek výzkumu, který vznikne jako výsledek jistého odstupu mezi vědcem a subjektem výzkumu, tj. odstupu vytvořeného výzkumníkem, který stojí mimo zkoumanou komunitu. Tato ospravedlnění jsou dvojí: a) předpokládá se, že výzkumník, který není přirozenou součástí zkoumané komunity, má lepší možnost odstupu a posouzení otázek, které samotní členové považují za samozřejmé; b) předpokládá se, že cizí člověk má lepší šanci zůstat věrný principům vědy než někdo, kdo musí brát v úvahu závazky plynoucí z příslušnosti ke skupině.
22.
Ze své zkušenosti výzkumníka zabývajícího se sociálním chováním jsem hodně skeptický vůči tvrzením, že lidé neumějí vysvětlit k čemu dochází, když spolu určitým způsobem komunikují, nebo proč se chovají právě tímto způsobem. Asi nebudou používat stejná slova nebo pojmy jako my, ale domněnka, že naše úhly pohledu jsou nějak nadřazené, vyvolává druh vědeckého klamu, ve kterém prostředky světí účel. Myslím si, že velká část podnětů pro tvrzení o potřebě odstupu pochází z požadavku mystifikace vědy, díky které se nemusí vědci obávat, že by se je někdo odvážil zkoumat. Druhé ospravedlnění je poněkud složitější. Domníváme-li se, že cizí člověk může nezaujatě přihlížet požadavkům, které na své členy klade komunita, je možné se také ptát, zda je cizí výzkumník oprávněn zůstat stranou starostí komunity. Tento problém může být vysvětlen poukazem na dvě nepřátelské skupiny – Romy a policii –, které jsem zkoumal ve Finsku. Zatímco nyní si mohu plně uvědomit, že jsem měl vzít starosti romské komunity do úvahy, dokonce do té míry, že bych ji vůbec nezkoumal, vyhrazuji si naopak právo zkoumat policii a starat se málo nebo vůbec o jejich požadavky co se výzkumu týká. Je tomu tak proto, že policie je jednou z mých institucí, byla zřízena proto, aby chránila mé zájmy jako člena privilegované vrstvy komunity. Protože činnost policie skoro vždy ovlivňuje více občany než policii samotnou a protože policie má mimořádně velkou moc a možnost používat při práci státem uznávané násilí, je třeba dovolit její nezávislé a nezaujaté hodnocení. Protože síla policie a dalších mocenských orgánů přinejmenším částečně závisí na tom, že si obyvatelstvo obecně formu jejich síly neuvědomuje, neradi se otevírají vnějším pohledům, zvláště z toho důvodu, že údržba jejich moci je nutí příležitostně se uchýlit k pokoutným a nelegálním aktivitám. Podobné vodítko bych používal v případě, kdybych chtěl získat informace o fašistických nebo rasistických skupinách nebo jakýchkoli jiných seskupeních, jejichž ideologie a způsoby by se mi příčily a byly by v rozporu s tím, co jako sociální vědec chci podporovat: mír, sociální, kulturní a ekonomickou nezávislost a rovnost pro všechny.
23.
Alternativní a předběžné paradigma pro budoucí sociologické a antropologické výzkumy, které by mohlo z tohoto vyplynout, představuje výzkumná ideologie, která se zaměřuje na sociální systém jako takový a ne na jeho oběti: utlačovatelé spíše než utlačovaní, zámožní spíše než chudí, zaměstnavatelé spíše než zaměstnanci, mocní spíše než bezmocní, bílí spíše než nebílí atd. Pokud „slabší“ budou chtít, aby byli prozkoumáni, měli by výzkum uskutečnit sami nebo uzavřít povinnou „dohodu“ s výzkumníky mimo svou komunitu, tzn. že výzkumníci přijdou do těchto skupin provést výzkum pouze na pozvání.

Poznámky
1) Pozn. redakce: Text je překladem anglického originálu Grönfors, M. (1982): From scientific social science to responsible research: The lesson of the Finnish Gypsies. Acta Sociologica, 25, 3, 249-257. Redakce děkuje časopisu Acta Sociologica za svolení publikovat český překlad.
2) Finští Romové mají především švédská příjmení. To je částečně vysvětlováno skutečností, že podobně jako Romové všude na Západě měli finští Romové tendenci převzít příjmení vládnoucích tříd, což byli ve Finsku tradičně finští Švédové.
3) Protože znám svůj rodokmen pouze do třetí generace, existuje samozřejmě možnost, že bych mohl mít romské předky.
4) Pozn. překladatelky: Výrazy outsider a insider jsou v textu překládány různými způsoby tak, aby byl zachován smysl, který má zdůraznit rozdíl mezi někým, kdo je členem zkoumané komunity, a někým, kdo je vůči této komunitě cizincem.
5) Má anglická manželka se mnou po většinu pobytu ve Finsku nebyla. Proto jsem byl, bez ženy po boku, ve shodě s romskými zvyky považován za svobodného. Zákonný sňatek nebo zákonný rozvod nemá v romské společnosti žádný status. Muž nebo žena jsou považováni za „ženatého“ nebo „vdanou“, pokud jsou viděni s další osobou, která by mohla být ostatními Romy označena za manžela či manželku.
6) I když jsou znalosti a porozumění Romů širším společenským otázkám a fungování politických systémů obecně minimální, vědí všichni Romové o vyhlazování Romů v nacistických koncentračních táborech. Je proto pro ně snadno představitelné, že něco podobného by se mohlo stát znovu.
7) Toto pro mě znamenalo bolestivé ponaučení, při kterém jsem si uvědomil, jak je potřebné při volbě jazyka knihy nezapomenout na subjekty výzkumu. Protože jsem v té době uměl psát nejlépe anglicky, napsal jsem bez dostatečného promyšlení možných důsledků zprávu v tomto jazyce.
8) Romové považovali schůzku za hodně důležitou, takže například delegace finských Romů nyní žijících ve Švédsku musela na schůzku letět. Někteří z nich letěli vůbec poprvé.
9) Pozn. redakce: Seznam literatury v originálním textu neobsahuje všechny údaje, které jsme zvyklí uvádět v Biografu. Protože jde o poměrně staré a nedostupné prameny, nemohli jsme údaje doplnit. Děkujeme za pochopení.

Literatura[9]
BECKER, H.S. (1967): Whose side are we on? Social Problems, 14, winter
GRÖNFORS, M. (1977): Blood feuding among Finnish Gypsies. (University of Helsinki Research Reports, 213) Helsinki: Department of Sociology, University of Helsinki
GRÖNFORS, M. (1979): Ethnic minorities and deviance: The relationship between Finnish Gypsies and the police. (Sociology of Law Series, 1) Helsinki: University of Helsinki
GRÖNFORS, M (1980): Finnish Gypsies and the police. In: Policing Scandinavia. (Scandinavia Studies in Criminology, 7) Oslo: Universitetsforlaget
GRÖNFORS, M. (1981a): Police perception of social problems and clients: The case of the Gypsies in Finland. International Journal of the Sociology of Law, 9
GRÖNFORS, M. (1981b): Suomen Mustalaiskansa. Porvoo, Helsinki, Juva: WSOY
McCURDY, D.W. (1976): The medicine man. In: M. Rynkiewich, J. Spradley, eds.: Ethics and anthropology. New York: Wiley
PELTO P.J. / PELTO, G.H. (1978): Anthropological research: The structure of inquiry. 2. vyd. Cambridge: Cambridge University Press
RADZINOWICZ, L. / KING, J. (1979): The growth of crime: The international experience. Harmondsworth: Penguin
WARREN, C.A.B. (1977): Fieldwork in the gay world: Issues in phenomenological research. Journal of Social Issues, 33, 4

[home]   [back]   [up]

© Virtuální institut (http://virtualni.institut.cz), webmaster Lukáš Havlín
design © Lukáš Havlín, graphics © Rudolf Šmíd