Aristotelés: Politika

1
s. 47:
Když uvážíme, že každá obec je určitým společenstvím a že každé společenství je utvořeno pro nějaké dobro (neboť všichni konají všechno pro něco, co se jim zdá dobré), stane se zřejmým, že sice všechna společenství směřují k nějakému dobru, ale nejvíce a k nejvýznamnějšímu ze všech dober směřuje společenství, které je ze všech nejvýznamnější a zahrnuje v sobě všechna ostatní. Je to takzvaná obec, občanské společenství.
	Ti, kdo se domnívají, že být politikem, králem, hospodářem a pánem je totéž, neusuzují správně; neboť jsou přesvědčeni, že se to od sebe odlišuje jen velkým a malým počtem, nikoli však druhem, asi tak, že kdo vládne jen malému počtu, je pánem, kdo většímu, hospodářem, a kdo ještě většímu, politikem nebo králem; jako by se velká domácnost v ničem nelišila od malé obce. Pokud jde o politika a krále, vládne-li někdo sám, je prý králem, avšak vládne-li a podřizuje-li se střídavě podle zásad příslušné nauky, je politikem.
	Tato tvrzení však nejsou pravdivá, což se stane zřejmým, když to, co bylo uvedeno, budeme zkoumat metodou postupného rozboru.
	Jako je totiž třeba i při jiných zkoumáních rozložit něco složeného až na jeho nesložené prvky (neboť to jsou nejmenší části celku), tak i když prozkoumáme, z čeho se obec skládá, lépe uvidíme, čím se uvedené druhy vlády od sebe liší a zda lze něco odborně stanovit o každém z nich.
s. 49:
2
Stejně jako při jiných zkoumáních bude i v tomto případě nejlepším postupem, budeme-li zkoumat věci od počátku, jak se přirozeně vyvíjejí.
	Je tedy nutné, aby se nejprve sdružovali ti, kteří nemohou být jeden bez druhého. Tak se sdružují žena a muž za účelem plození (a to nikoli na základě záměrné volby, nýbrž jako u ostatních živočichů a rostlin z přirozené touhy zanechat po sobě takovou bytost, jakou jsou oni sami). Rovněž ti, kteří jsou svou přirozeností určeni k vládě, sdružují se pro zachování života s těmi, kteří jsou svou přirozeností určeni k ovládání. Neboť ten, kdo je s to svým myšlením předvídat, je svou přirozeností vládce a pán, kdo je však schopen pouze tělesné práce, je určen k ovládání a je svou přirozeností otrok. Proto totéž přináší prospěch pánu i otroku.
	Žena a otrok se tedy liší svou přirozeností – příroda totiž nevytváří nic takového jako nožíři delfský nůž, tj. nic tak nuzného, nýbrž vždy jedno pro jedno; každý jednotlivý nástroj přece plní svůj účel nejlépe tehdy, jestliže neslouží k mnohým úkonům, nýbrž jen k jednomu. U barbarů však má žena stejné postavení jako otrok. Příčinou toho je skutečnost, že nemají přirozené vlohy k vládnutí, a tak u nich vzniká společenství otrokyně a otroka. Proto básníci praví:
Řekům slušno nad barbary vlást,
čímž vyjadřují, že být barbarem a být otrokem je na základě přirozenosti totéž. 
	Z těchto dvou společenství vzniká jako první domácnost, a tak to Hésiodos ve své básni správně řekl:
Nejprve pořiď si dům, pak ženu a do pluhu vola.
Vůl totiž chudobným nahrazuje otroka.
	Společenstvím utvořeným v souladu s přirozeností pro každodenní soužití je tedy domácnost. Její členy nazývá Charóndas spolustrávníky. Kréťan Epimenidés spolustolovníky.
Str. 51:
	Prvním společenstvím, které se skládá z více domácností a které není vytvořeno jen pro okamžitou spotřebu, je dědina. Zdá se nejpřirozenějším, že dědina byla původně osadou, která vznikla z nějaké domácnosti. Její členy také nazývají někteří „soukojenci“, „dětmi“ a „dětmi dětí“. Proto byly obce nejprve pod královskou vládou a u cizích národů je tomu tak dosud; neboť se tvořily z královských poddaných. Každé domácnosti totiž vládne nejstarší člen jako král a tak je tomu pro příbuznost i v [jejích] osadách. A to má na mysli Homéros, když říká:
…každý si zákony dává vlastní ženě a dětem …
[Kyklopové žili] totiž roztroušeně, a i lidé za dávných časů tak bydleli. Proto také všichni tvrdí, že bohové mají krále, poněvadž někteří lidé ještě nyní žijí pod královskou vládou a jiní pod ní žili v dávných dobách. A jako připodobňují lidé podoby bohů svým vlastním, tak připodobňují i jejich život svému.
	Konečným společenstvím, utvořeným z většího počtu dědin, je obec. Toto společenství již dosahuje – dá-li se to tak říci – hranice plné soběstačnosti, a ačkoli vzniklo pro přežití, trvá pro život dobrý. Proto každá obec existuje na základě přirozenosti, platí-li to i o prvních společenstvích. Obec je totiž jejich konečným cílem a přirozenost je konečný cíl. Neboť konečný stav vývoje každé jednotlivé věci nazýváme přirozeností, tak například mluvíme o přirozenosti člověka, koně nebo domu. Mimoto účel a cíl je to nejlepší; a soběstačnost je cílem, i tím nejlepším.
	Z toho je tedy zřejmé, že obec existuje na základě přirozenosti, že člověk je svou přirozeností určen k životu v obci a že ten, kdo od přirozenosti, a ne pouze náhodou žije mimo obec, je buď špatný, anebo lepší než člověk, jako ten, o němž řekl Homéros potupná slova:
Je bez bratrství, práva i krbu.
Neboť takový člověk je svou přirozeností zároveň chtivý války, protože je jako osamělý kamínek ve hře.
	Je také zjevné, proč je člověk určen pro život v obci ve větší míře než každá včela a každý stádní živočich. Příroda totiž, jak tvrdíme, nečiní nic bezúčelně. Avšak ze živočichů má řeč pouze
Str. 53:
člověk. Hlas je ovšem znamením bolesti a slasti, a proto ho mají i jiní živočichové (neboť jejich přirozenost dospěla až k tomu, že mají pocit bolesti i slasti a že si to navzájem oznamují). Řeč je však určena k tomu, aby objasňovala, co je prospěšné a co škodlivé, a tedy i co je spravedlivé a co nespravedlivé. To je totiž zvláštností člověka proti ostatním živočichům, že jedině on má smysl pro dobro a zlo, pro to, co je spravedlivé a co nespravedlivé, a pro podobné věci; společenství v těchto věcech vytváří domácnost a obec.
	A obec je také na základě přirozenosti původnější než domácnost a než každý z nás. Neboť celek je nutně původnější než jeho části; zruší-li se totiž celek, nebude už ani noha, ani ruka, leda podle jména, jako když někdo mluví o ruce z kamene jako o ruce; jen v tom smyslu bude mrtvá ruka ještě rukou. Každá věc je přece určena svým úkolem a svou způsobilostí, a když již není taková, nesmí se o ní říkat, že je táž, nýbrž jen, že je stejnojmenná.
	Je tedy zjevné, že obec existuje na základě přirozenosti a že je původnější než jednotlivec. Není-li totiž jednotlivec sám soběstačný, bude k obci v témž poměru, v jakém jsou jiné části k celku. Kdo však nemůže žít ve společenství anebo pro svou soběstačnost ničeho nepotřebuje, není částí obce a je buď zvíře nebo bůh.
	Ve všech lidech je tedy na základě přirozenosti pud k takovému společenství a ten, kdo je založil jako první, je původcem největších dober. Neboť jako je dokonalý člověk nejlepší živou bytostí, tak je i nejhorší ze všech, žije-li mimo zákon a právo. Nejhorší je totiž bezpráví, které je vybaveno prostředky. Člověk se rodí vybaven praktickou rozumností a ctností, může jich však velmi snadno užívat k opačným účelům. Proto bez ctnosti je bytostí nejbezbožnější a nejdivočejší a v pohlavních požitcích a v jídle nejhorší. Spravedlnost však patří k obci, neboť řádem občanského společenství je právo, a spravedlnost je rozhodováním o tom, co je podle práva.