Alexander Hohenstein: WARTHEGAU 
(Revolver Revue, 2007)

 9. ledna 1941 / čtvrtek 

Znovu jsem byl na obchůzce města, doprovázen jen panem Steinemannem. Dnes jsem se zaměřil především na obchody; živnosti a promyslové podniky města. 
Nejdřív ale musím vložit krátké intermezzo z první pochůzky, jež ve mně zanechalo silný dojem: Hned, jak jsme vstoupili na Hlavní třídu, jsem si povšiml, že kolemjdoucí nás nejen pozorně zdraví, ale částečně i ustupují z chodníku na ulici. Žádný z pánů v mém doprovodu pozdravy neopětoval. Na svou otázku jsem se dozvěděl, že jde o Poláky. Němci tu, aby nedošlo k mýlce, prý musí nosit nějaký odznak svého původu. Poláci a Židé mají povinnost všechny Němce zdravit. A rovněž, pokud jde několik Němců pohromadě, jim musejí vyklidit chodník. Němci ovšem mají zakázáno pozdravy opětovat. Pozdrav se vyžaduje jako projev úcty.6 - Takto takřka směsně a přehnaně uplatňovat znovu a znovu opakovanou tezi o německém nadčlověku ... to mnou otřáslo. A svému pocitu jsem dal nepokrytě průchod. 
 „Ne, pánové, tady se mnou nepočítejte. Vykládejte si to, jak chcete, ale tak hrubý prohřešek proti mému chápání lidské důstojnosti po mně žádat nemůžete. Něco takového se příčí mému dobrému vychování. Když mi někdo prokáže úctu, pak jsem jí povinován i já jemu. Já na každý pozdrav samozřejmě odpovídám. Nejzákladnější pravidla zdvořilosti mi nikdo na světě zakázat nemůže." 
Od té chvíle jsem v odpověď na každý pozdrav zvedl pravici ke štítku čepice. Předepsaným německým pozdravem, tedy vztyčenou paží, přece polské lidi dost dobře zdravit nemohu. Bylo půvabné sledovat údiv na tvářích Poláků, když pochopili, že jejich pozdrav opětuji. Brzy poté proti nám přicházeli muž se ženou, rovněž Poláci, a zhruba deset kroků před námi sešli s chodníku. Zastavil jsem je a přes Steinemanna jsem se jich zeptal, za koho mne pokládají. „Pán je nový starosta," odpověděli. Zpráva o mém příjezdu se tedy už všeobecně rozšířila. Načež jsem Steinemanna požádal, aby jim řekl: „Nový starosta si nepřeje, aby před ním polští lidé opouštěli chodník. Ať chodí stejně, jak byli zvykli dříve. 

18. ledna 1941 / sobota 

Usnu dnes v noci vůbec? - Ještě jsem silně rozrušen dojmy uplynulého dne, návštěvou ghetta. Aniž bych předem informoval židovského staršího, vypravil jsem se dnes zrána kolem deváté sám do židovské čtvrti. Bylo krásné tiché zimní jitro, slunce se potýkalo s tuhým mrazem. Židovské ulice se hemžily lidmi. Zachumlaní v kabátech a přehozech procházeli se ve skupinkách sem a tam takže skoro působili dojmem uceleného průvodu, pochodové jednotky. K vidění byly nejrůznější pokrývky hlavy: tvrďáky stejně tak jako jakobínské čepice, měkké klobouky a kožešinové čapky, jaké ve zdejších končinách nosí i Poláci a Němci. Společnou měli tito lidé velkou žlutou hvězdu s vytištěným nápisem „Jude", připevněnou na prsou a zádech. Byli tu převážně muži. Žen jsem zahlédl jen několik. Zvlášť jsem si všiml dvou Židů v dlouhých, tmavých kaftanech s vlnitými prorockými vousy. Nad celým tím lidským davem se vznášel pach připomínající česnek a pižmo. Jak mne poznali, rozneslo se to mezi nimi rychlostí blesku. V překotném spěchu vyklízeli chodníky, a pokud raději nezmizeli v domech, tísnili se uprostřed silnice. Plaše a zeširoka mi ustupovali, smekali čapky a se smíšenými pocity v očích na mne zírali jako na strašid1o. Veškerý hovor umlkl. Zvláštní, taková cesta mlčícím, ustrašeným, ubohým davem. Procházet pod upřenými pohledy těchto lidí stižených osudem mi bylo nepříjemné. Bez přestání jsem zdravil. Pak jsem zastavil a zeptal se nejbližší skupinky, jestli se něco děje. 
„Ne, pane starosto, my se jen procházíme. Procházíme se tak každé ráno, aby naše ženy mohly uklidit byty," odpověděl jeden muž. Jiný mu vpadl do řeči: „Bydlíme tak stísněně, že máme doma špatný vzduch. Musíme se provětrat." A třetí dodal: „Povídáme si, protože nic jiného ze života nemáme." Všichni mluvili dobrou němčinou s menším přízvukem než řada zahraničních Němců. Poděkoval jsem a kvapně zamířil do prvního domu. 
Při vstupu do pokoje mne udeřil přímo štiplavý zápach česneku a pižma, smíšený s lidskými výpary. 
„Otevřete všechna okna!" křikl jsem nejprv na starší ženu. Poslechla, ale notně se potýkala se ztvrdlým sněhem na venkovním parapetu. Důkaz, že se tu jinak vůbec nevětrá. Pokoj působil vysloveně ubohým dojmem, a to i když pominu ještě neustlané postele. Hromady krámů, pod stolem plné nočníky, na něm v nejrůznějších hrncích zbytky jídla, špinavé mísy a talíře. Z toho všeho se šířil odporný zápach, který mi i navzdory otevřenému oknu, bránil normálně dýchat. Úplně jsem se zděsil. Přesto jsem se přemohl, několik minut jsem se zdržel a vyptával jsem se oné starší ženy; za jakých podmínek žije ... Rodinu tvoří čtyři osoby. V jedné posteli spí vždy dospělý a dítě. Potomkům, chlapci a děvčeti, je osm a deset let. Jejich tváře mají typické rysy židovské rasy. Muž, původně obchodník, dnes chodí na povinné práce, dostává podporu z židovské obce. Mluvila o svém bývalém blahobytu a o ničemnostech Poláků, kteří je při stěhování do ghetta okradli o majetek ... Ukončil jsem hovor, poznamenal si jméno a honem jsem vyběhl na ulici. Tady jsem se nejprve hluboce nadechl, protože se mi dělalo fyzicky nevolno. 
Pak jsem vešel do jiného domu, odkud se ozýval křik kojence. V jedné místnosti bydlelo sedm osob, přesto nepůsobila tak nečistě jako předchozí byt. Okna byla otevřená, čtyři osoby, které jsem tu zastihl, zcela oblečené. Stařec s dlouhým, bílým plnovousem si četl v knize, stará žena uklízela, dvě mladší ženy se věnovaly dítěti křičícímu v posteli. Česnekový odér tu přiživoval pach použitých plen. Pro čichové orgány normálního člověka nepříjemný, avšak obyvatelé této místnosti, sestávající z rodičů, prarodičů, dvou svobodných dcer a kojence, jej vůbec nevnímali. Všech sedm osob spalo na dvou postelích a jedné pohovce. Víc lůžek by se do místnosti ani nevešlo. Hovor vedl děd, který nepřipustil, aby se do něj vmísily ženy. Je povoláním čepičář, stejně jako zeť, který se dal dohromady s dalším mužem stejného povolání a pracuje v jeho dílně. Příjmy nestačí. I tato rodina dostává navíc podporu. 
Když jsem pak zase vykročil ven, musel jsem se pousmát: V celé ulici se nenašel dům, který by neměl otevřená okna. Mé připomínky se okamžitě rozkřikly a „přistoupilo se k nezbytným opatřením", jak se říká úředním jazykem. Řady promenujících notně prořídly. Ti, kteří zmizeli, pravděpodobně pomáhali zkrášlovat domácí krb. A tak jsem na dalších obhlídkách nacházel otevřená okna, ustlané postele, uklizené svršky a oblečené lidi. Přesto mne všude vítal onen odporný zápach česneku a pižma, trhanská chudoba, strašlivá skrumáž ztrápených, nešťastných lidí, zoufalá v pravém slova smyslu nelidská tíseň ... 
- Zatím jsme došli do jiné části ghetta, do Goethovy ulice, která se svažuje k Renu. Tu jsem zastavil a nastražil uši! Z jednoho domu se ozývaly zvláštní, hlasité, neartikulované výkřiky. Okamžitě jsem tam zamířil. Goldeborn mne zadržel za rukáv. 
„To ne, pane starosto, tam prosím nechoďte. Nic to není, skutečně vůbec nic. Žije tam jedna duševně chorá žena, která mívá občas křeče a přitom křičí. O nic vážného nejde. Zůstaňte tady, prosím!" Právě toto nezvyklé rozčilení židovského staršího mne zarazilo. Chvatně jsem vstoupil do domu a jemu nezbylo než mne následovat. Křik vycházel shora, z půdy, několika kroky jsem tedy vyběhl po schodech a otevřel dveře. Pane Bože, to byl pohledl 
Na zemi dřepěla rozedraná Židovka středních let, kolem ní odporný kruh lidských výkalů, převážně zmrzlých, ale zčásti i čerstvých, obklopených kalužemi moči. Vzduch byl zamořený ukrutným zápachem. Ubožačka v tuhém mrazu celá zmodrala a třásla se. Jak mne spatřila, hlasitě vykřikla, vyskočila, obrátila se, ale vzápětí upadla a doslova se svalila do vlastních výkalů. Kdo popíše mé zděšení, když jsem odhalil příčinu jejího pádu: žena měla nohu připoutanou silným řetězem! 
„Pane Bože, co tohle je?!" spustil jsem na ženy a muže, kteří přiběhli za námi a stáli ve dveřích ... 
Goldeborn se tváři1 strašlivě zděšeně. Takhle rozzlobeného mne ještě neviděl. Chvěl se po celém těle, oči mu ustrašeně těkaly. 
„Nevěděli jsme si jiné rady, pane starosto. Ta žena je už léta šílená. Byla v blázinci. Když vypukla válka, příbuzní si ji přivezli, aby ji ochránili před válečnými útrapami. Židovské rodiny totiž mají silně vyvinutý smysl pro soudržnost. Pak přišlo ghetto a pomatená začala ve stísněných podmínkách ohrožovat celé okolí. Řádila, všechno rozbíjela, a když ji zavřeli, proskakovala oknem. Často pobíhala venku bez oděvu a pořád ji museli hledat. Jediným východiskem bylo ji připoutat." 
„Připoutat? Jako jediné východisko? Člověče! - a pak ji strčit na vymrzlou půdu, nemytou, zanedbanou? Copak nevidíte ten svinčík kolem?" 
„To není má věc, Chaime, pojď sem! Proč je tu takový nepořádek?" 
„Pane, my muži máme moc málo času a ženy si k ní netroufnou. Podívejte, má deky a kabáty, nemusí mrznout. Jenže ona pořád všechno odhazuje. Jídla má dost ... " 
	„Okamžitě jí sundejte ten řetěz," rozkázal jsem … „Okamžitě tu pomatenou ženu důkladně umyjte a převlečte. Do hodiny sem pošlu četníka, aby to zkontroloval." 
„Slovo „četník" na přítomné zapůsobilo jako rána elektrickým proudem. Spínali ruce, vrhali se na mne a mluvili Jeden přes druhého. Všechno prý udělají, jen ať k nim nechodí četník. Tvářil jsem se neoblomně, a když jsem přikázal, aby nemocnou v žádném případě znovu nepřipoutávali, opustil jsem dům. 
Na Goldeborna jsem měl opravdovou zlost. Vytýkal Jsem mu, že se těžce prohřešil proti svým povinnostem představeného obce. Zoufale se bránil a vynakládal na to veškerou svou výtečnost ... 
Nevycházíme z údivu. Hotová archa Noemoval To všechno, sedm lidí, devět kusů velkého dobytka a navrch tucet drůbeže všeho druhu, se směstná do téhle těsné chatrče. 
Tu si musíme bezpodmínečně prohlédnout i zevnitř. Protáhneme se tedy vstupním otvorem. Ovane nás nesnesitelný puch ... Obytný prostor dělí rozpraskaná prkenná stěna na dvě místnosti. V jedné vidíme tři neuvěřitelně špinavá lůžka pro všech sedm osob, slamníky pokryté nepříjemně zavánějícími dekami. V druhé místnosti stojí prastará pohovka, dvě stoličky z holého dřeva, špinavý holý stůl a ke všemu ještě čadící železná kamna. Všechno neskutečně zanedbané ... Chodba je asi půldruha metru široká. Za chatrným pažením stojí dobytek ... Jak se sem všechna zvířata vejdou, je pro nás prozatím záhadou. Takhle je stěsnávat, to je trápení zvířat. Žádný div, že tak zoufale vegetujíci krávy trpí tuberou. 
- Tak vypadá hospodářství běžného polského chalupníka. O majiteli bychom přitom ani neřekli, že je chudý, protože obhospodařuje pozemky o rozloze zhruba čtyřiceti pruských jiter …. 
- Zvlášť křiklavý případ? - Bohužel ne. Čekají nás ještě horší věci. Už na protější straně ulice. 
Tam vidíme nejprv menší stodolu a dvě hnojiště úctyhodných rozměru. Kde je podobné příslušenství, musí žít také lidé. 
A co je tohle? Z roury uprostřed jednoho hnojiště stoupá kouř! - Policejní velitel se usmívá. Kochá se mým údivem. Přidám do kroku a obě hnojiště obcházím. A co nezjistím? 
Jedna z hromad má dva nízké, trojúhelníkovité štíty. Ten, který je obrácen k silnici, má mezi prkny okenní tabulku zvící archu papíru. V druhém jsou zasazené velmi nízké dveře, k nimž se sestupuje po třech schodech. Tu se dveře otevřou a v hlubokém předklonu k nám vystupuje dosud mladý muž. Pozdraví polsky. Odpovím, jak nejlépe umím: „Šen dobri, Pan, njere rosumje popolski." Potom sejdu po schodech do domnělého hnojiště a ocitnu se. v podlouhlé jámě, obytné sluji. Rozměry připomíná sklípek na brambory a podobně také vypadá. Nejprve musím hodnou chvíli počkat, než oči oslepené sněhem přivyknou zdejšímu těžkému přítmí. 
Ted' už rozeznávám všechno. 
Podlahu kryjí holá prkna. Prkna chrání i stěny. Strop je upěchovaný slámou, bez dalšího podbití. Menší okno ve štítě leží těsně nad zemí. Sníh odházeli takže sněhovým tunelem dohlédnete na silnici. Hlavním úkolem okénka je vnášet nepatrným odrazem do chýše, již obývá čtyřčlenná rodina, jas zářivě slunečního zimního dne ... Dvě prosté, dlouhé dřevěné lavice podél stěn slouží manželům k nočnímu odpočinku. Děti spí jedno v dětské postýlce a druhé v bedýnce připevněné na hrubých kolébadlech ... Jediná židle a holý stůl, nehledě k několika policím s kuchyňským nářadím, představuje v této sluji veškerý nábytek. Oděvy a zásoby se ukládají do dvou beden vedle dveří. Vaří se na malých litinových kamnech. Teplota je tady dole dobrá. Ani zápach není zdaleka tak zlý jako nahoře v chalupě. Je tu cítit dětské prádlo, sláma a h1ína. Příjemně nápadná je skutečnost, že tito lidé jsou řádně oblečení a i jinak je tu všechno vcelku čisté ... 
Tento muž, jak říká, se tu před pár lety usadil na otcovské půdě. Vlastní i půjčené peníze stačily právě tak na stodolu a malou stáj, ale už ani na sebemenší chalupu. A tak se i s rodinou zahrabal pod zem. - Podle velitele Liebesera jsme neměli ani potuchy, jak chudý je odjakživa polský národ .....