Trápí mě na jedné straně nedostatek času: topení, mytí nádobí, nakupování, dělám děvečku pro všechno, na druhé straně mě tíží pocit marnosti. Vždyť je jedno, zanechám-li po sobě o jednu knihu víc nebo míň! Vanitas ... 
Semestr se chýlí ke konci. Dnes, v úterý, mám závěrečnou italskou přednášku, protože příští týden je masopustní úterek. Chodí na ni už dávno nanejvýš čtyři, pět lidí. V pondělí skončím s francouzskými přednáškami. V příštím semestru bude prázdnota posluchárny ještě hrozivější. Člověka to 
dusí čím dál víc. 
Asi tak tři týdny pozoruji depresi reakcionářské vlády. Nepíšu tu žádné 
soudobé dějiny. Ale přece jen se zmíním o roztrpčení, které se u mne projevilo silněji, než bych byl čekal. Hanba, která se každým dnem stupňuje. A všichni mlčí a krčí se, nejvíc Židovstvo a jeho demokratický tisk. - Týden po Hitlerově jmenování (5.2.) jsme byli spolu s Raabem u Blumenfeldů. Národohospodář a velký podnikavec Raab, předseda Humboldtova klubu, k nám měl obsáhlou řeč a prohlásil, že je třeba volit německé nacionalisty, aby se posílilo pravé koaliční křídlo. Rozhořčeně jsem proti němu vystoupil. Zajímavější je jeho názor, že Hitler skončí jako náboženský pomatenec. .. Nejvíc se mě dotýká, jak jsou všichni vůči událostem slepí, jak nikdo nemá ponětí o skutečném rozložení moci. Kdo získá 5.3. většinu? Budou lidé tenhle teror snášet, a jak dlouho? Tady není nikdo prorokem. - Nejistá situace už mezítím ovlivňuje úplně všechno. Každý náš pokus získat stavební půjčku končí nezdarem. Leží to na nás jako kámen. 
14. 2. tu byli Thieleovi a pozvali nás do Radničního sklípku. Melanie vyprávěla: její muž se nesmí dozvědět, že Wolfgang, student chemie a jinak docela správný kluk, nosí ve Frankfurtu hitlerovskou uniformu. Thiele se vyslovil proti Hitlerovi, ale pro zákaz komunistické strany. [ ... ] 
Hezký večer jsme zažili 14. 2. u KČlhlerů, u těch "spořádaných". 
KČlhler chtěl dodatečně oslavit, že se stal zatímním profesorem, a chtěl mi také projevit vděčnost. Vypili jsme hodně znamenitého ovocného sektu. 
Před čtrnácti dny jsem potkal na Bismarckově náměstí Wenglera a všiml jsem sí, jak má zkřivená, povislá ústa. Nedlouho potom se mi doneslo, že onemocněl. Prý "menší" mrtvice. Je mu kolem pětačtyřicítky. Ve stejném věku zemřel i jeho otec. Zděděná skleróza nebo následky syfilidy. Navštívil jsem ho minulou sobotu. Mohl se hýbat, mluvil, dělal na mne dobrý dojem. (Vleže.) Ale přece jen ho to poznamenalo. Kam se podívám, cení se na nás zubatá. Mladá paní Kuhnová měla těžký srdeční záchvat, šedesátiletý Breit prodělal vážnou srdeční slabost. Myšlenka na smrt mě nepouští ze svých 
spárů. 
Odpoledne 4. února jsme navštívili v malé dílně muže krásné Marie, harfáře Kubeho. Po několikaměsíční námaze sestavil s primitivními prostředky kompletní koncertní harfu a tohle nevšední umělecké dílo nám předvedl a ukázal do všech podrobností. 
V novinách stálo, že Baeumler byl navržen jako kandidát na pruského ministra kultury (pod Hitlerem, vedle Kriecka!) Na schůzi oddělení se choval, jako by už byl ministrem. Probírala se možnost záchrany ohroženého Pedagogického ústavu (PI). Němečtí nacionalisté chtějí akademické vzdělání učitelů zrušit. "Přeceňujete vliv německých nacionalistů v koalici," řekl Baeumler - všude člověk cítí jen politiku a pravičácký teror. 
10. března, pátek večer I 30. ledna se stal Hitler kancléřem. To, čemu jsem až do volební neděle 5. 3. říkal teror, byla jen mírná předehra. Teď se navlas stejně, jen s jinými příznaky, s hákovým křížem, opakuje rok 1918. Jen se divím, jak se opět všechno bez sebemenšího odporu hroutí. Kde je Bavorsko, kde Reichsbanner atd. atd.? Ta nejapná věc s požárem Říšského sněmu, k tomu osm dní před volbami - nedokážu si představit, že by někdo opravdu mohl věřit, že to byla práce komunistů a ne akce zaplacená ~. Pak ty divoké zákazy a násilí. A k tomu všude v ulicích, v rádiu bezuzdná propaganda. V sobotu 4. jsem slyšel úryvek Hitlerova projevu z KČlnigsbergu. Řada osvětlených hotelů u nádraží, před nimi pochodňový průvod, na balkonech nosiči pochodní a vlajek s hákovými kříži, reproduktory. Rozuměl jsem jen jednotlivým slovům. Ale ten tón! Řev jako pomazání, skutečně řev duchovního. - V neděli jsem volil demokraty, Eva Centrum. Večer kolem deváté jsme byli s Blumenfeldovými u Demberů. Pro legraci, protože jsem věřil Bavorům, jsem si připjal svůj bavorský Záslužný kříž. Pak přišel obrovský volební úspěch nacionálních socialistů, v Bavorsku ještě dvakrát větší. Do toho píseň Horsta Wessela. - Rozhořčené dementi: loajálním Židům se nic zlého nestane. Hned nato zákaz Ústředního spolku židovských občanů v Durynsku, protože "v duchu talmudismu" a zlehčujícím způsobem kritizoval vládu. Od té doby den za dnem obsazené domy, vztyčené  vlajky, potupené zemské vlády, dosazení komisaři, zastřelení lidé, zákazy (dnes poprvé také celý náklad celkem krotkého "Berliner Tageblatt") atd. atd. Včera "podle nařízení nacionálněsocialistické strany" - už ani ne jménem vlády - propustili dramaturga Karla Wollfa, dnes rozpustili celé saské ministerstvo atd. atd. Úplná revoluce a stranická diktatura. A všechny opoziční síly jako by zmizely s povrchu země. Tohle naprosté zhroucení ještě před nedávnem existující moci, ne, její úplné vytracení (přesně jako v roce 
/11 

1918), mnou otřáslo. Que sais-je? - Pondělní večer jsme strávili spolu s Gerstleovými u paní Schapsové. Nikdo už se neodváží o něčem mluvit, všichni žijí ve strachu. Zcela potají nám řekl Gerstle: "Ten žhář z Říšského sněmu na sobě neměl nic než kalhoty, u sebe komunistickou partajní legitimaci a prokazatelně bydlel u jednoho nacionálního socialisty." Gerstle přišel o berlíchi při lyžování v Alpách si zlomil nohu. Auto, kterým jsme se s nimi kus cesty vraceli, řídila jeho žena. 
Jak dlouho zůstanu ještě v úřadě? 
Vedle politiky mě souží věčná bolest v levé paži a neodbytná myšlenka na smrt. A mučivé a pokaždé znovu neúspěšné úsilí získat peníze na stavbu. Hodiny strávené topením, umýváním, uklízením. A neustálé vysedávání doma. Není možné pracovat, přemýšlet. 
Po zběžném studiu jsem napsal nepříliš dobrý fejeton "Nové Španělsko", předtím nijak valný článek pro pařížský časopis" Dante": "Myšlenka klasického latinského písemnictví v Německu". Chci, ne: musím se zase pustit do své noční můry, "Obrazu Francie". Chci se donutit k psaní a kapitolu po kapitole dohnat v četbě, co mi ještě schází. 
Do semináře jsem objednal spoustu knih, ukázalo se totiž, že mi v rozpočtu zůstalo 100 marek: Španělsko, 18. století ve Francii a kulturní nauka. V úterý musím zadat jednomu kandidátu na učitele národní školy písemný klauzurní překlad do francouzštiny, to je novinka. Mám tak málo praxe, že bych sám při překladu určitě pohořel. [ ... ] 
mi, zejména včera jsem celý den polehával s bolestmi nebo vysedával zesláblý někde v koutě. Dnes mám krk i oči stále ještě zanícené, ale oslabení z horečky zdá se ustoupilo. Měli jsme mít hosty, zítra nás čekala návštěva mladých Kohlerů, obojí jsme museli zrušit. 
Jenže v úterý večer k nám přišli Thiemeovi. Bylo to strašné, nedalo se to vydržet, je to zkrátka definitivní konec. S jakou horlivostí a přesvědčením se právě Thieme nadšeně hlásí k novému režimu! Nábožně papouškoval všechny fráze o jednotě, vzestupu atd. Trude byla mnohem bezelstnější: všechno zatím dopadlo špatně, tak to teď zkusme s Hitlerem. "Musíme zkrátka začít zpívat po jeho!" Thieme ji opravil: "My nemusíme", tohle jsme si svobodně vybrali, je to správná cesta. Tohle mu neodpustím. Je to ubožák, strachující se o místo. Ať si vyje s vlky, dobře. Ale proč přede mnou? Je to pokrytec, který tu svou opatrnost žene až do krajnosti? Nebo se mu zatmělo v mozku? Pravděpodobně - alespoň Eva si to myslí - to druhé. Hrozně jsme se zmýlili v Thiemeově intelektu. Má snad dílčí matematické nadání, ale jinak je přístupný všem vlivům, každé propagandě, žene se za úspěchem. Eva to na něm pozoruje už léta. "Chybí mu soudnost," říká o něm. Ale že zajde tak daleko ... Zkrátka jsem s ním skončil. 
Porážka roku 1918 mě nedeprimovala tak hluboce jako současný stav. Je otřesné, jak den za dnem, úředně posvěceny, vystupují nepokrytě do popředí násilné činy, porušování práva, licoměrnost, přetvářka, barbarské myšlení. Nemine dne, aby nebyly zakázány socialistické listy. "Liberálové" se třesou. Onehdy byl na dva dny pozastaven" Berliner Tageblatt" i "Dresdner NN" nic takového nečeká, ty poklonkují vládě, přicházejí s veršíky o "starobylé vlajce" atp. 
Jednotlivé zprávy: "Na příkaz říšského kancléře bylo propuštěno pět mužů odsouzených v létě zvláštním soudem v Beuthenu za zabití polského komunistického rebela." (K smrti odsouzených!) - Saský soudní komisař nařizuje: vězeňské knihovny musí být očištěny od rozkladného jedu marxistických a pacifistických spisů, výkon trestu má opět působit kárně, nápravně a represivně, dlouhodobé smlouvy o tiskových formulářích s firmou Kaden, která tiskla i "Volkszeitung", pozbývají platnosti. Atd. atd. - To bychom se spíš než pod touhle vládou dočkali práva, kdyby nás okupovali negři z Francie. Ricarda Huchová napsala novelu: zbožný člověk sleduje hříšníka a čeká, až ho Bůh potrestá. Čeká marně. Někdy se bojím, že dopadnu stejně jako on. To není fráze: už se nemohu toho pocitu hnusu a studu zbavit. A nikdo se neozvei všichni se třesou a jsou zalezlí. 
Thieme vykládal s potěšením a uznáním o "trestné výpravě" SA v závodě 
11. března I Nápad pro kreslíře "Simplicissimu": Kristus z(a) mordovaný na hákovém kříži (Christus Qufgenordet, slabikuji: G jako Georg, E jako Ernst, N jako Mord ... ), a taky rasově zušlechtěný. Vezmu-li to z právní stránky: podle kterého paragrafu by to asi posuzovali? Jako urážku státní autority - nebo náboženství? 
Dnes jsem začal psát "Obraz Francie" - přestože musím ještě leccos přečíst. [ ... ] 
17. bř ez na, pátek ráno I Minulou neděli dopoledne jsme se za jarního počasí zase jednou vydali pěšky s Evou od břehu Bystřice až do Hohendolzschenu, podívat se na náš stavební pozemek, a pak sešli zvolna dolů. Byla to hotová expedice, jen krátce jsme si odpočinuli u Demberů. Našli jsme je samotné, děti odjely lyžovat do Innsbrucku. Mluvilo se o politice opatrně, protože byla otevřená okna. 
Poslední dva dny mě přepadlo nachlazení spojené s prudkými horečka- 
12/ 
/13 

Sachsenwerk proti těm "komunistickým drzounům v Okrille": ricinový olej a ulička hanby, pendreky. Když takovéhle věci provádějí ltalové - řekne se: jsou to analfabeti, děti jihu a zvířata ... Ale Němci? Thieme měl pro socialismus nacistů jen slova chvály, ukazoval mi výzvu k volbám do závodní rady v Sachsenwerku. Den nato komisař Killinger volby zakázal. 
Vlastně je to ode mne hrozná lehkovážnost, že si všechny ty věci píšu do 
deníku. 
né rozptýlení. Jenže Evu je těžké přimět, aby se vypravila se mnou. A když jí to pak nic neříká a jen tiše trpí, nemám z filmu požitek ani já. Tentokrát to ještě ušlo, přestože ji opět přepadly silné neuralgické a svalové bolesti. - 
21. března I Den "státního aktu" v Postupimi. Škoda, že nemáme rádio. -"Freiheitskampf" pouští hrůzu, vyhrožuje pogromem a uboze spílá Židům jako ve středověku. - Byli sesazeni židovští soudci. - A ustavena komise s cílem znacionalizovat univerzitu v Lipsku. - V dubnu by se tu měl konat kongres psychologů. "Freiheitskampf": co se to stalo s vědou Wilhelma Wundta? Požidovštěla! Pryč s tím! Aby nedošlo k obtěžování účastníků, kongres nakonec raději odřekli. 
Při tom všem pokračuje "Obraz Francie" hlemýždím tempem. Psát jsem 
začal 11. 3., dosud nemám ani sedm stránek. 
Únava a otupělost. Omrzelost životem a strach ze smrti. 
20. března, pondělí kolem půlnoci I Po dlouhé době v kině: 
Hindenburg před armádními oddíly a nacisty v neděli 12. 3., v Den padlých. Když jsem viděl prezidenta asi tak před rokem na filmovém plátně, vystupoval po schodech Říšského sněmu už trochu toporně, ale jinak rázně a svižně, opíraje se lehce o svého průvodce, starý, dosud statný muž. Dnes: drobné, namáhavé krůčky ochromeného starce. Teď je mi to jasné: takhle chodil můj otec po záchvatu mrtvice o Vánocích 1911, až 12. února 1912 zemřel. Těch několik posledních týdnů už to neměl v hlavě v pořádku (četl třeba noviny obrácené vzhůru nohama!). Jsem si teď jistý, že Hindenburg je pouhá loutka, že mu vedli ruku už 30. 1. - 
Každé další vládní nařízení, prohlášení atd. předstihuje ve své hanebnosti to předchozí. V Drážďanech byla založena kancelář boje proti bolševismu. Diskrétnost zaručena, za důležité informace se vyplácí odměna. V Breslau vydali židovským advokátům zákaz vystupovat před soudem. V Mnichově vrcholně trapná hra na atentát a hrozba "velkého pogromu", padne-li jediný výstřel. Atd. atd. A noviny kňourají. "Dresdner NN" dělá vládě komplimenty. Hitler "jako státník" prý vždy vystupoval pro revizi 
míru. - 
Goebbels se chová jako ministr reklamy. Zítra "státní akt 21. března"! 
Chtějí snad zřídit znovu císařství? "Náměstí republiky" se zase jmenuje Královské, Ebertova ulice v Berlíně na své nové pojmenování ještě čeká. Podle mého není vůbec podstatné, je-li Německo monarchií nebo republikou - ale očekávat záchranu z rukou nové vlády je naprostá zpozdilost. Myslím si ostatně, že hanbu, jíž se její vinou Německo vystavilo, ze sebe nikdy nesmyje. Co se mne týče, já už k němu nebudu mít nikdy důvěru. - 
Dnes jsme viděli v "Capitolu" film "Lidé v hotelu". Stejně působivý, stejně otřesný jako román Vicki Baumové. A skvěle natočený a úchvatně zahraný. Přirozené dialogy. [ ... ] Toho večera jsme se ještě mohli podívat na záznam z 12. března (viz nahoře) a - s dobrým komentářem - na zajímavé záběry karavan z Mandžuska. Chodím do kina tak rád, je to pro mne víta- 
22. března I Služebná Blumenfeldových, pracovitá [ ... ] lužická Srbka Kéithe, dala výpověď. Bylo jí nabídnuto zajištěné místo a pan profesor prý už brzy asi nebude mít možnost držet si služebnou. - Zašla za námi slečna Wiechmannová. Vyprávěla, jak se u nich ve škole v Míšni všechno před hákovým křížem plazí, třese se o místa, navzájem se sleduje a podezírá. Mladík s hákovým křížem přichází v nějaké záležitosti do školy. Třída čtrnáctiletých začne hned na chodbě zpívat píseň Horsta Wessela. To je ovšem zakázáno. Slečna Wiechmannová má dozor. "Musíte ten řev zatrhnout," naléhají kolegyně. - "Udělejte to samy! Když tohle povykování zakážu, řeknou, že jsem proti nacionální písni, a letím!" Děvčata hulákají dál. - V lékárně jakási zubní pasta s hákovým křížem. - Atmosféra strachu, jaká musela panovat ve Francii za jakobínů. Zatím se člověk ještě netřese o život ale o chleba a svobodu. 
27. března,  večer I [ ... ] V sobotu u nás čtyři "spořádaní" Kohlerovi a Demberovi. Hovor se točil kolem politiky. U Kohlerů stísněnost a tiché skřípění zubů. - Blumenfelda někdo udal, že spolu s bratrem vlastní cihelnu a má dvojí příjem, což odporuje statutu úředníka. Zatím je ta věc otevřená. 
Vláda se dostala do pěkné kaše. Z ciziny "hanebná propaganda" kvůli útokům proti Židům. Z její strany neustálá dementi, k žádným pogromům prý nedochází, a přitom přihlíží, jak jsou rozpouštěny židovské spolky. Bez ustání hrozí zákrokem proti německým Židům, pokud štvaní "světového Židovstva" neustane. Doma zatím žádné prolévání krve, ale útisk, útisk, 
/ 15 
14/ 

12. dubna, středa večer I Odpoledne-krásná procházka, ale zase se ozvalo srdce - jsem zašel bez Evy na obecní úřad v Dö1zschenu s žádostí, aby mi náklady na zbudování odpadu (340 M) rozložili na splátky. Povolili mi šest splátek. Tam nahoře poslali na nucenou dovolenou sociálnědemokratického starostu. Přijal mě komisař (obří Germán s bradkou) a kulaťoučký stavební inspektor v uniformě SA. Bylo to poprvé, co jsem s takovými lidmi jednal. Oba velmi zdvořilí, komisař zdrženlivý, očividně dbal na důstojné vystupování, tlustý a dobrosrdečný Sas, hned se dal se mnou do řeči o vysoké škole a Pedagogickém ústavu - ještě jednou musím zdůraznit: oba nevšedně zdvořilí. Ale tady mi bylo poprvé ad oculos předvedeno, do jaké 

na krátký okamžik, mám však dojem, že velká všeobecná nenávist ji povznáší nad osamělé sebetrýznění, jímž je posedlá, jako by jí chvílemi dodávala novou vůli k životu. Je tu něco, před čím nechce kapitulovat a co chce 
přežít.) 
Člověk je špatný. Mým bezděčným pocitem, když jsem se dozvěděl, že 
také Dember a Blumenfeld unikli zkáze, bylo zklamání. Jako je člověk zklamán, když ten, s nímž se už rozžehnal, nakonec přece jen unikne smrti. Ale je pravděpodobné, že nám všem už nezbývá než tato víra. A propos: lidský egoismus. Řekli jsme si: přijdu-li o místo, jsme my dva ztraceni. Fyzik, inženýr a psychotechnik, ti si vždycky něco najdou. Dember řekl: "pro Blumenfelda by se přece jen snáz něco našlo než pro nás." (V telefonu.) Blumenfeld mi řekl (do telefonu): "Ty bys přece pro sebe našel místo ve Francii." 
Před dvěma dny vyšel místodržitelský zákon. Ještě krátce před 5. březnem se v Bavorsku tvrdilo: "Říšského komisaře bychom zatkli na hranicích." Teď je ticho po pěšině. A Hitler mluví v rádiu k zástupům SA, před "více než 500 000" vojáky "hnědé armády", nastoupené na jeho rozkaz. 
Včera večer u nás byla krajně rozhořčená Annemarie Köhlerová. Vyprávěla, jak jsou sestry a ošetřovatelé v nemocnici zfanatizovaní, jak vysedávají u reproduktorů a sotva se ozve píseň Horsta Wessela (každý večer, ale i jindy), vstanou a hajlují. - 
[ ... ] "Obraz Francie" vzniká velmi, velmi pomalu. Všechno se ve mně sváří a cítím hroznou beznaděj. 
Od příbuzných žádné zprávy, od Meyerhofových také nic. Nikdo si ne- 
troufá napsat. - Ani žádná jiná pošta, profesně jsem zcela izolován. 
Člověk se liší jako Žid, když má 25 procent židovské krve, když byl jeden z prarodičů Žid. Jako ve Španělsku v 15. století, ale tehdy šlo o víru. Dnes je 
to zoologie + obchod. 
20/ 
míry už jsme vydáni napospas stranické diktatuře a "Třetí říši", a také že strana už nedělá ze své absolutní nadvlády žádné tajemství. 
Každý den nová zvěrstva. V Chemnitzi unesli a zastřelili židovského advokáta. " Provokatéři v uniformách SA, sprostí zločinci." Prováděcí předpisy k zákonu o úřednictvu. Žid, pokud je jeden z prarodičů Žid. "V případě pochyb rozhoduje odborník na rasový výzkum říšského ministerstva vnitra." Každý dělník nebo zaměstnanec, který nesmýšlí nacionálně, může být v kterémkoli závodě kdykoli propuštěn, musí být nahrazen nacionálně smýšlejícím. Dávají o sobě vědět závodní buňky NS. Atd. atd. - Pro tuhle chvíli jsem ještě v bezpečí. Ale připadám si, jako bych stál pod šibenicí a kolem krku mi utahovali oprátku. Každým okamžikem mi může další "zákon" podtrhnout stoličku a budu viset. 
Bedlivě sleduji "symptomy". Hněvivá řeč Hugenbergova, frakční šéf německých nacionalistů Oberfohren složil mandát. Třenice mezi SA a Stahlhelmem - ale k čemu to všechno? Moc, obrovská moc je v rukou nacionálních socialistů. Půl milionu ozbrojenců, všechny státní úřady a prostředky, tisk a rozhlas, miliony zpité do němoty. A záchrana nikde. Pořád se víc a víc zaplétám do záležitostí souvisejících se stavbou, odčerpávají mi poslední groše a nehýbou se z místa, jsem stále stísněnější a zoufalejší. 
Práce se vleče. [ ... ] 
Španělské ministerstvo školství nabídlo Einsteinovi řádnou profesuru na jedné španělské univerzitě, on přijal. Nejpodivnější žert světových dějin. Německo uvádí v život limpieza de la sangre - Španělsko povolává německého Žida. 
20. dubna, čtvrtek večer I Je tím vinna sugestivní propaganda nevídaných rozměrů - film, rádio, noviny, prapory, stále nové slavnosti (dnes lidový svátek, narozeniny vůdce Adolfa)? Nebo rozechvělý otrocký strach, který nás ovládá? Začínám věřit tomu, že se konce téhle tyranie nedožiju. A stavu bezpráví jsem téměř uvykl. Nejsem teď už ani Němec, ani árijec, jsem Žid a musím být rád, že mě nechají naživu. - Propagandě tedy rozumějí geniálně. Předevčírem jsme viděli (a slyšeli) ve filmu obrovské zástupy SA-manů defilujících před Hitlerem, na vůdcově pultě půl tucet mikrofonů přenášejících jeho slova k 600000 hnědokošiláčů po celé Třetí říši - člověk vidí tu jeho absolutní moc a krčí se. A stále píseň Horsta Wessela. Nikdo se neodváží ani ceknout. Průběh lékařského kongresu ve Wiesbadenu - ubohost nad ubohost! Vděk Hitlerovi - přestože rasová otázka není dosud vyřešena, přestože nám leccos významného dali i " cizí " - Wasser- 
/21 

mann, Ehrlich, Neisser, děkujeme Hitlerovi, že zachraňuje Německo! A stejně mluví i jiní. 
a zase nic. Přitom na otištění nelze ani pomyslet. A má víra v psychologii národů - kam se poděla? Ovšem možná je tohle dnešní šílenství typicky germánské. Napíšu o tom dodatek, který už zaručeně neotisknou. [ ... ] 
Osudem Hitlerova hnutí je bezpochyby židovská otázka. Nechápu, proč je pro ně tenhle bod programu tak zásadní. Způsobí jejich zánik. Ale my zajdeme s nimi. 
25. dubna, ú t e r ýI Protože telefonování není bezpečné a všude převládá tíseň a starost, zažíváme bez ustání nervy drásající dopolední a odpolední návštěvy. Paní Demberová, paní Wieghardtová, ta přišla dnes, ale křečemi chudák celá zkroucená, Wengler. Pokaždé stejné hovory, stejná beznaděj, kolísání: katastrofa je prý na dohled, ale stejně to všechno potrvá ještě dlouho, není záchrany, stále stejné zhnusení. Eva má nervy nadranc. Politické znechucení a neblahé následky, které z toho vyplývají pro náš úvěr, se u ní slévají vjedno. Není rána, aby se prudce nerozplakala, neuplyne den bez nervového zhroucení. Jsem vůči všemu tomu neštěstí už téměř otupělý. Nepřemýšlím, co bude zítra, pozítří. 
Včera večer byli našimi hosty paní Schapsová a Blumenfeldovi, předevčírem Wieghardtovi, v sobotu nás pozvali železničáři Köhlerovi a mladí nás pak doprovodili kolem jedné domů. Všude stejné debaty. 
Na Technické vysoké škole (TH) je teď nejvíc ohrožen Dember, protože sem byl dosazen z vůle Fleißnerova ministerstva. Trpí hrozně. Všichni neárijci byli oběžníkem vyzváni, aby vystoupili ze všech komisí a přestali zkoušet. Bůhví, jak to chtějí provést. Neárijci u nás: Holldack (matka), Katka (otec) ... V Kielu dali studenti neněmecké spisy svých dosavadních a dál už neúnosných učitelů na index. Mezi nimi Kroner, až extrémně německý, a fyzik Otto Klemperer, nejstarší Georgův syn. U nás má dojít k něčemu podobnému. - Pruský ministr školství nařídil, aby studenti, kteří nepostoupili do dalšího ročníku a jsou členy hitlerovského hnutí, byli podle možností - školní konference nechť velkomyslně rozhodne! - přece jen puštěni dál. - Vývěska na studentské koleji (podobně na všech univerzitách): "Píše-li Žid německy, lže," teď už smí psát jen hebrejsky. Židovské knihy v němčině je třeba označit za "překlady". Zaznamenávám jen ty nejhrůznější příklady, zlomky šílenství, v němž stále vězíme po krk. - Už mi to říkal i zcela křesťanský, zcela nacionální mladý Köhler: osvobodí nás Francouzi. A já věřím, že opravdu brzy přijdou a všichni, také "árijci", je přivítají s nadšením jako osvoboditele. - 
Uprostřed toho všeho byl právě dokončen náš plot, plánujeme dál - ale je zcela vyloučené doufat ve skutečné bydlení, chybějí nám peníze a úvěr. Opravdu nevím, jak dál. Také v tomhle ohledu cítím, že se nutně blíží katastrofa. Koupili jsme zahradní nářadí a stromky; dnes se vydáme nahoru a budeme kopat a rýt. - 
Práce na "Obrazu Francie" několik dní vázne, pak napíšu pár řádek, 
30. dubna, neděle večer I Dember je "až na další na nucené dovolené". Studentská vývěska na černé tabuli: "Věrolomnost židovského profesora", pranýřuje ho za to, že zkoušel přes daný slib. Říká, že žádný takový slib nedal. Vyhazují ho, protože dostal katedru za starého ministerstva, proti vůli rektora a senátu. Katka, Holldack (na 50 procent) ohroženi, Gehrig jakožto demokrat ohrožen, socialista Wilbrandt musí jít. - Baeumler povolán jako profesor politické pedagogiky do Berlína, namísto Sprangera, který musel odejít. - Ale od Annemarie Kbhlerové se v telefonu dozvídám, že Georg musel také odejít. (S nejbližšími příbuznými jsem mimo veškerý kontakt; nikdo mi nepíše.) 
Zítra "Den národní práce". Stahlhelm podřízen Hitlerovi, Hugenberg na pokraji zhroucení. Cítím najisto, že katastrofa je na spadnutí. - 
Je téměř nemožné sebrat síly k práci. Telefonáty, návštěvy, zvažování, čtení mezi řádky oficiálních zpráv, čekání, kombinování, doufání, zoufání. A tak to jde den za dnem. 
Eva často po ránu v prudké nervové krizi. "Už léta to jde se mnou z kopce, umírám, a nikdo mi nepomůže!" Přes den se trochu uklidní. 
28. dubna jsme byli téměř celý den na našem pozemku. Zasazujeme stromy. Eva byla nahoře s paní Lehmannovou, odpoledne jsem přišel za nimi. Káva v pěkně položené kavárně Hohendblzschen. Potom na skok u Demberových. Byla tam také Gusti Wieghardtová a její sestra Maria s dost nesnesitelným dítětem - právě projížděla Drážďany. Večer se u nás na hodinku stavěl Berthold Meyerhof. Zdá se, že rodina Meyerhofových se drží. Lissy mohla zůstat pečovatelkou o opuštěné děti, protože dřív působila jako sestra v epidemiologickém lazaretu. Bratři mají každý své místo, Berthold se probíjí vskutku po meyerhofovsku. 
Jinak tupě přežívám, zoufalý a pomalu už ke všemu netečný. Zítra opět rozhovor s člověkem majícím přístup k penězům; možná bychom přece jen mohli dostat úvěr. Ale mým financím hrozí kolaps. Kromě platu 800 M nedostávám jediný groš. A Kirschberg polyká a polyká. - 
Odpoledne u nás sestry Gusti a Maria. Věčně stejné politické debaty. 
22/ 
/23